Egy gnúnyáj, egy halraj,
egy madárcsapat.
Sok állat nagy csoportokba verődik,
amelyek lenyűgöző látványai
a természet világának.
De miért alakulnak ki ezek a csoportok?
A szokásos válaszok:
a nagy létszám biztonsága, csoportos vadászat,
illetve, párzás-szaporodás oka a gyülekezésnek,
ám ezek a magyarázatok,
bár gyakran igazak,
azt feltételezik az állatok viselkedéséről,
hogy azok urai a saját cselekedeteiknek,
hogy uralkodnak a testük felett.
Pedig gyakran nem ez a helyzet.
Ez itt egy artémia, egy sórák.
Vagy ahogy angolul hívják: egy "tengeri majom".
Pici, és jellemzően magányosan él,
de olykor ilyen nagy, vörös rajokat alkot,
több méter hosszan,
és mindezt egy parazita miatt.
Ezeket a rákokat egy galandféreg fertőzte meg.
A galandféreg lényegében egy hosszú, élő bél:
ivarszervekkel az egyik végén, egy kampós szájjal a másikon.
Szabadúszó zsurnalisztaként ezt díjazni tudom.
(Nevetés)
A galandféreg tápanyagokat csapol az artémia testéből,
de más dolgokat is művel:
ivartalanítja őket,
átlátszóból élénk vörössé változtatja a színüket,
meghosszabbítja az életüket,
és ahogy Nicholas Rode biológus kimutatta,
arra készteti őket, hogy csoportosan ússzanak.
Hogy miért? Mert a galandféreg, mint sok más élősködő,
bonyolult életciklusban fejlődik,
gazdafajait váltogatva.
A rák csak egy lépése az utazásának.
A végső úti célja ez itt:
a rózsás flamingó.
Mert a galandféreg csak a flamingóban tud szaporodni.
Hogy eljusson oda, manipulálja köztes gazdáját, a rákot,
hogy ilyen feltűnő színű rajokat képezve
könnyítse meg a flamingónak, hogy észrevegye
és elfogyassza őket.
Tehát ez a titka az artémiarajoknak.
Nem a saját akaratukból keresik a társaságot,
hanem mert irányítás alatt állnak.
A sokaság nem a biztonságot,
hanem épp az ellenkezőjét jelenti.
A galandféreg hatalmába keríti a rákok agyát és testét,
hogy szállítóeszközévé változtassa,
és bevitesse magát egy flamingóba.
És itt egy másik példa
a paraziták manipulativitására.
Ez itt egy öngyilkos tücsök.
Ez a tücsök lenyelte a lárváját egy húrféregnek,
mely a fonálférgek rokona.
A féreg már kifejlődött a tücsökben,
de vízbe kell jutnia ahhoz, hogy párosodhasson,
ezért hát olyan fehérjéket bocsájt ki,
amelyek megzavarják a tücsök agyát,
és szokatlan viselkedésre késztetik.
Ha a tücsök egy vízfelület közelébe kerül,
mint ez az úszómedence,
beleugrik és megfullad,
miközben a féreg kitekergőzik
az öngyilkos hullájából.
Jó sok hely van egy tücsökben. Ki gondolta volna? (Nevetés)
A galandféreg és a húrféreg nincs egyedül.
Csak két példa a sok közül
az elmeirányító parazitákra
a gombák, vírusok, férgek, rovarok és egyebek köréből,
melyek arra specializálódtak, hogy felülírják
gazdáik akaratát.
Első találkozásom ezzel az életmóddal
Attenborough: "Az élet megpróbáltatásai" volt
úgy 20 évvel ezelőtt,
aztán jött egy csodálatos könyv,
a "Parasite Rex" Carl Zimmer barátomtól.
Azóta írok én is ezekről a lényekről.
Nincs még egy téma a biológiában, ami jobban megragadna.
Mintha a paraziták az én agyamat is eltérítették volna. (Nevetés)
Nem csoda, hisz mind lenyűgöző
és bűbájosan hátborzongató.
Ha parazitákról írsz,
a szókincsed olyanokkal bővül, mint
"élve felfalja" és "kirobban a testéből."
(Nevetés)
De ennél többről van szó.
Író vagyok, és a jelenlévő írótársak
a megmondhatói, hogy imádjuk a sztorikat.
A paraziták arra csábítanak, hogy nemet mondjunk
a kézenfekvő sztoriknak.
Világuk a fordulatos cselekmények
és a meghökkentő magyarázatok világa.
Miért van az, például,
hogy ez a hernyó
nyomban heves csapkodásba kezd,
mihelyt egy másik rovar megközelíti
a fehér bábokat, amelyek felett
szemlátomást ő bábáskodik?
Netán a testvéreit védi?
Dehogy.
Ezt a hernyót megtámadta
egy parazita darázs, és belepetézett.
A petékből kikelt darázslárvák
élve felfalták a hernyót,
mielőtt kirobbantak a testéből.
Erre céloztam az imént. (Nevetés)
Nos, a hernyó nem halt bele.
A lárvák egy része nyilván hátramaradt,
és úgy irányítja őt, hogy megvédje testvéreiket,
melyek épp átalakulóban vannak
felnőtt darázzsá a gubóikban.
Ez a hernyó itt egy fejrázó zombi testőr,
aki az ivadékait védi
annak a lénynek, mely megölte őt.
(Taps)
Sok van még hátra, és csak 13 percem van. (Nevetés)
Valószínűleg akadnak itt olyanok, akik
kétségbeesetten kapaszkodnak
abba a gondolatba, hogy ezek olyan furcsaságai
a természetnek, melyek kivételesek,
és ez a vélekedés érthető,
hiszen a paraziták, természetüknél fogva, kicsik,
és idejük jelentős részét
más élőlények testében töltik.
Könnyű nem észrevenni őket,
de ez nem azt jelenti, hogy nem fontosak.
Néhány éve, egy Kevin Lafferty nevű férfi
elvitt egy tudóscsoportot három kaliforniai folyótorkolathoz.
Kábé mindent megmértek, felboncoltak
és leltárba vettek, amit csak találtak.
És amit találtak,
az leginkább parazita volt, irdatlan mennyiségben.
Leggyakoribbak a mételyek voltak:
apró férgek, specialitásuk: ivartalanítani a gazdát,
mint ez a boldogtalan csiga itt.
Nos, egy métely, önmagában, apró, mikroszkopikus méretű,
de kollektívan annyit nyomtak,
mint a torkolatban élő halak együttvéve,
és 3-9-szer annyit, mint az összes madár.
És emlékeznek arra a húrféregre, amit mutattam?
A tücsök-izére?
Egy Takuya Sato nevű japán kutató
egy patakot vizsgálva azt találta,
hogy ezek a férgek olyan sok tücsköt,
szöcskét kergetnek a vízbe,
hogy a megfulladt rovarok
nagyjából 60%-át teszik ki a helyi pisztrángok étrendjének.
A manipuláció nem kivétel.
Fontos és gyakori része
a körülöttünk lévő világnak.
A kutatók mára
százféle példát találtak efféle manipulátorokra,
és ami még izgalmasabb, kezdik megérteni,
hogyan is irányítják ezek a lények a gazdáikat.
Most jön az egyik kedvenc példám.
Ez itt az Ampulex compressa,
az ékes ősdarázs.
Általánosan elfogadott tény,
hogy ha az ékes ősdarázs
megtermékenyített petéket hordoz,
akkor csótányhiánya támad.
Amikor talál egyet,
megszúrja a fullánkjával,
mely érzékszerv is egyben.
Ez a felfedezés három hete jelent meg.
Megszúrja a fullánkjával, ami egyben érzékszerv,
apró érzékelő dudorokkal,
melyekkel képes "kitapintani" a textúra eltéréseit
a csótány agyában.
Ahogy mi egy táska mélyén kotorászunk valami után,
úgy keresi meg az agyat, majd mérget injektál
két nagyon specifikus idegsejtcsoportba.
Két izraeli kutató, Frederic Libersat és Ram Gal,
azt találták, hogy ez a méreg egy nagyon specifikus kémiai fegyver.
Nem öli meg a csótányt, és nem is kábítja el.
A csótány elsétálhatna,
elrepülhetne, elfuthatna, ha akarna,
de nem akar,
mert a méreg megszünteti a motivációját, hogy mozogjon,
de csak azt.
A darázs lényegében kitörli a pipát a "Menekülj a veszély elől!" rubrikából
a csótány operációs rendszerében,
ami lehetővé teszi számára, hogy a tehetetlen áldozatot
csápjánál fogva elvezesse az odújába
úgy, ahogy a kutyát pórázon vezetik.
És amikor célba ér, rápetézik,
a pete kikel, élve felfalja, kirobban a testéből,
bla-bla-bla... a begyakorolt szöveg.
(Nevetés) (Taps)
Nos, én úgy mondanám, hogy miután megszúrták,
a csótány már nem csótány,
inkább a darázs kiterjesztése,
ahogy a tücsök is a húrféreg kiterjesztése volt.
Ezek a gazdák nem fognak túlélni vagy szaporodni.
Pont annyira irányítják a saját sorsukat,
mint a kocsim a magáét.
Mihelyt benne van a parazita,
a gazdának nincs több beleszólása.
Persze tőlünk, emberektől,
sem idegen a manipuláció.
Drogot szedünk, hogy módosítsuk agyunk kémiáját,
és javítsuk kedvünket;
és mi más az érvelés, a reklám vagy egy nagy eszme,
ha nem arra irányuló próbálkozás, hogy mások nézeteit megváltoztassuk?
De efféle próbálkozásaink
durvák és ügyetlenek, ha összevetjük
a paraziták kifinomult célirányosságával.
Don Draper csak szeretne olyan elegáns
és precíz lenni, mint az ékes ősdarázs. (Nevetés)
Azt hiszem, részben ez az, amiért a paraziták
olyan félelmetesek és mégis lenyűgözőek.
Akkora becsben tartjuk szabad akaratunkat
és függetlenségünket,
hogy ezek elvesztésének puszta lehetősége
láthatatlan erők hatására
legmélyebb társadalmi félelmeinket érinti.
Orwelli látomások, sötét cselszövés,
akaratunkat irányító szupergonosz --
csupa olyan, ami csak a legsötétebb történeteinkben fordul elő,
ám a természetben jelen van folyton.
Ezzel el is jutottunk a nyilvánvaló
és nyugtalanító kérdéshez:
Léteznek sötét, rémisztő paraziták,
melyek úgy befolyásolják viselkedésünket,
hogy nem is tudunk róla?
Mármint a Nemzetbiztonsági Ügynökségen kívül. (Nevetés)
Ha létezik ilyen --
(Nevetés) (Taps)
Ott a piros fényfolt a homlokomon...
(Nevetés)
Nos, ha létezik ilyen izé, ez az.
Ez itt a Toxoplasma gondii, röviden Toxo,
mert az ilyen félelmetes izék
megérdemelnek egy becenevet.
Toxo emlősöket fertőz,
különféle emlősöket,
de csak macskákban tud ivarosan szaporodni.
Joanne Webster és más kutatók kimutatták,
hogy ha Toxo patkányba vagy egérbe kerül,
akkor a rágcsálót macskakereső üzemmódba állítja.
Ha a fertőzött patkány megérzi édes illatát
a macskapisinek,
a szag forrása felé rohan
ahelyett, hogy a célszerűbb irányt választaná: a távolodást.
A macska megeszi a patkányt, és Toxo szexelhet végre.
Hogy klasszikust idézzek: "Izék, miák, szerelmek".
(Nevetés) (Taps)
Örülök, hogy ilyen jóérzésű hallgatóságra leltem!
Hahó, Elizabeth [Gilbert]! Imádtam a tegnapi előadást!
Hogyan irányítja a parazita a gazdáját
ily módon?
Nem tudjuk biztosan.
Azt tudjuk: Toxo enzimet bocsát ki,
ami dopamint készít, melynek szerepe van
a jutalmazásban és a motivációban.
Tudjuk: a rágcsálóagy bizonyos részei a célpontok,
köztük a szexuális izgalomban szerepet játszók.
De hogy a kirakós darabjai hogy állnak össze,
az már nem világos.
Ami világos, az az, hogy ez az izé
egyetlen sejt.
Nincs idegrendszere.
Nincs tudata.
Még teste sincsen.
Mégis képes manipulálni egy emlőst?!
Hisz emlősök vagyunk mi is!
Persze okosabbak egy szimpla patkánynál,
de az agyunk alapszerkezete azonos,
azonos típusú sejtekkel,
azonos vegyületekkel
és azonos parazitákkal.
A becslések eltérőek, de az adatok arra utalnak,
hogy világszinten három emberből egynek
Toxo van az agyában.
Általában nincs kimutatható betegség.
A parazita lappangó állapotban marad
hosszú időn át.
De vannak bizonyítékok arra,
hogy a hordozók kissé eltérő eredményeket érnek el
a személyiségi teszteken, mint mások;
hogy kissé nagyobb náluk az autóbaleset esélye;
és van némi bizonyíték arra, hogy a skizofrének közt
gyakoribb a fertőzött.
Szerintem a bizonyítékok nem meggyőzőek,
és még a Toxo-kutatók körében is
megoszlanak a vélemények, hogy a parazita
valóban befolyásolja-e a viselkedésünket.
De tekintve az efféle manipulációk elterjedt voltát,
nem valószínű, hogy
az ember lenne az egyetlen faj,
melyet nem érint a dolog.
Úgy vélem, épp azért, mert képesek folyton
kizökkenteni az embert abból, ahogy a világról gondolkozik,
azért lenyűgözőek a paraziták.
Arra késztetnek minket, hogy más szögből nézzük a természetet,
és átgondoljuk, hogy a látott viselkedési mód
-- akár egyszerű és egyértelmű,
akár elképesztő és rejtélyes --
talán nem is az illető egyed
önálló döntéséből fakad,
hanem abból, hogy akaratát
valami más irányítja.
Ez a gondolat persze nyugtalanító,
és a paraziták szokásai olykor igen hátborzongatók,
de mert képesek meglepni minket,
mégis oly csodálatosak és karizmatikusak számunkra,
mint bármely panda, pillangó vagy delfin.
A "Fajok eredetéről" végén
Darwin az élet nagyszerűségéről ír,
a formák végtelenségének szépségéről
és csodájáról.
Szeretem azt gondolni, hogy beszélhetett volna akár
a galandféregről is, mely társaságkedvelővé teszi a rákot,
vagy a darázsról, mely megsétáltatja a csótányt.
Lehet persze, hogy csak egy parazita beszél belőlem.
Köszönöm.
(Taps)