עדר של גנו, נחיל דגים,
להקת ציפורים.
הרבה חיות מתקבצות בקבוצות גדולות
שיוצרות חלק מהמראות המדהימים ביותר
בעולם הטבע.
אבל למה נוצרות הלהקות הללו?
התשובות הנפוצות מתייחסות לרוב
לחיפוש בטחון בקבוצה גדולה או לציד בלהקות
או התאספות לצורך רבייה,
וכל ההסברים האלה,
למרות שהם נכונים במקרים רבים,
מניחים הנחה מפליגה אודות התנהגות בעלי החיים,
הן מניחות שהחיות שולטות במעשיהן,
שהן שולטות בגופן.
ובהרבה מקרים הדבר אינו נכון.
זהו הארטמיה, סוג של חסילון.
אולי אתם מכירים אותם כ'קופי ים'.
הוא קטן, וחי לבדו בדרך כלל,
אבל הוא יודע גם להתקבץ בנחילים גדולים ואדומים
שנמשכים לאורך מטרים,
והם נוצרים בשל טפיל.
החסילונים הללו נדבקו בתולעת מעיים מסוג שרשור.
שרשור הוא בפועל מעי ארוך וחי,
עם אברי רבייה בצד אחד ופה עם שיניים דמויות קרס בצד השני.
בתור עיתונאי עצמאי, אני מזדהה איתם.
(צחוק)
השרשור מוצץ חומרי מזון מגוף הארטמיה,
אבל הוא עושה דברים נוספים.
הוא מסרס אותם,
הוא משנה את הצבע שלהם משקוף לאדום בוהק,
הוא מאריך את חייהם,
וכפי שהביולוג ניקולס רוד גילה,
הוא גורם להם לשחות בקבוצות.
למה? כי לשרשור, כמו טפילים רבים אחרים,
יש מחזור חיים מורכב
שעובר בגופם של מספר מארחים שונים.
החסילון הוא רק צעד אחד במסע.
היעד הסופי של השרשור הוא הפלמינגו המצוי.
רק במעי של הפלמינגו יכולים השרשורים להתרבות,
ועל מנת להגיע לשם, הוא גורם לחסילון המארח
להתקבץ בנחילים בולטים לעין
שמקלים על הפלמינגו לאתר את החסילונים ולאכול אותם,
וזהו הסוד של להקות הארטמיה.
הם לא יצורים חברתיים מטבעם,
אלא בגלל שהם נשלטים.
לא מדובר בביטחון שנובע מההתקבצות בלהקה.
ההפך הוא הנכון.
השרשור חוטף את מוחם של החסילונים ואת גופם,
והופך אותם לכלי הרכב
שיוביל אותו אל מעי הפלמינגו.
והנה דוגמה נוספת
של שליטה על ידי טפיל.
מדובר בצרצר המתאבד.
הצרצר הזה בלע את זחלי התולעת הגורדית,
או תולעת שער הסוס.
התולעת גדלה לגודלה הבוגר בתוכו,
אבל היא צריכה להיכנס למים על מנת להתרבות,
והיא עושה זאת על ידי שחרור חלבונים
שפוגעים במוח הצרצר,
וגורמים לו להתנהג באופן לא צפוי.
כאשר הצרצר מתקרב למקווה מים,
כמו ברכת שחייה,
הוא קופץ פנימה וטובע,
והתולעת מפלסת את דרכה החוצה
מגוית הצרצר שהתאבד.
יש הרבה מקום בתוך הצרצר. מי יכול היה לדעת?
השרשור והתולעת הגורדית אינם לבד.
הם חלק ממצעד שלם
של טפילים השולטים במוח המארח,
של פטריות, וירוסים, תולעים, חרקים ועוד
שכולם מתמחים בעיוות ושליטה
ברצונם של המארחים שלהם.
אני שמעתי לראשונה על התופעה הזו
בסדרת הטלוויזיה של דייויד אטנבורו "מסלולי החיים"
לפני 20 שנה בערך,
ואחר כך דרך ספר נפלא
בשם "פרזיט רקס" שכתב חברי קארל זימר.
ואני כותב על היצורים הללו מאז.
יש מעט נושאים בביולוגיה שמעניינים אותי יותר.
ממש כאילו הטפילים השתלטו גם על מוחי שלי.
כי אחרי הכל, הם תמיד מושכים
ומרתקים בצורה מפחידה.
כאשר אתה כותב על טפילים,
אוצר המילים שלך גדל עם ביטויים כמו
"נטרף בעודו חי" ו"פורץ מתוך גופו."
(צחוק)
אבל יש עוד צדדים לסיפור.
אני סופר, וסופרים עמיתים בקהל
יעידו שאנחנו אוהבים סיפורים.
הטפילים מזמינים אותנו להתעלם מהקסם
הטמון בסיפורים הברורים מאליהם.
עולמם מלא בתפניות בעלילה
והסברים בלתי צפויים.
למה, לדוגמה,
מתחיל הזחל הזה
להשתולל באופן אלים
כאשר חרק נוסף מתקרב אליו
ואל הפקעות הלבנות שנראה
כאילו הוא שומר עליהם?
האם הוא דואג לצאצאיו?
לא.
הזחל הותקף
על ידי צרעה טפילה שהטילה בתוכו ביצים.
הביצים בקעו והצרעות הצעירות
טרפו את הזחל בעודו חי
לפני שפרצו מתוף גופו.
רואים למה התכוונתי?
אבל, הזחל לא מת.
חלק מהצרעות נשארו מאחור
וגרמו לו להגן על אחיותיהן
בזמן שהן משנות צורה
לצרעות בוגרות בתוך אותן פקעות.
הזחל הפך לשומר זומבי שחובט את ראשו
שמגן על הצאצאים
של היצור שהרג אותו.
(מחיאות כפיים)
יש לי המון מה להסביר. ורק 13 דקות. (צחוק)
חלק מכם מחפשים עכשיו קצת נחמה
בעובדה שמדובר בתופעות מוזרות ונדירות
בעולם החי, שמדובר במקרי קיצון,
ונקודת המבט הזו מובנת לי,
כי מעצם טבעם, טפילים הם יצורים קטנים
והם מבלים את מרבית זמנם
בתוך גופם של יצורים אחרים.
קל מאד להתעלם מהם,
אבל זה לא אומר שהם לא חשובים.
לפני מספר שנים, אדם בשם קווין לפרטי
הוביל קבוצת מדענים אל השפך של שלושה נהרות בקליפורניה
והם שקלו וניתחו
ותיעדו את כל מה שהם מצאו שם,
ומה שהם גילו
הייתה כמות עצומה של טפילים.
הסוג הנפוץ היו תולעים ממשפחת הטרמטודות,
תולעים קטנות שמתמחות בסירוס המארח
כמו השבלול המסכן הזה.
תולעת טרמטודה בודדת היא זעירה, מיקרוסקופית,
אבל כולן יחד שקלו
כמו כל הדגים שנמצאו בשפך הנהר
ופי 3 עד 9 ממשקל הציפורים באזור.
וזוכרים את התולעת הגורדית שהראיתי לכם,
זו מהצרצר?
מדען יפני בשם טקויה סאטו
גילה שבנחל אחד,
התולעים גרמו לכמות עצומה של צרצרים
וחגבים לזנק למים
והביאו לכך שהחרקים הטובעים
היוו 60 אחוז מהתזונה של דגי הפורל המקומיים.
שליטה טפילית אינה תופעה נדירה.
היא חיונית ונפוצה
בעולם הסובב אותנו,
ומדענים גילו לאחרונה
מאות דוגמאות של שליטה טפילית,
ומה שיותר מעניין, הם מתחילים להבין
כיצד הטפילים שולטים במארחים שלהם.
זו אחת מהדוגמאות החביבות עלי.
זוהי צרעת האמפולקס קומפרסה,
צרעת תיקן האזמרגד,
ידוע ברחבי העולם
שצרעת תיקן האזמרגד שברשותה
ביצים מופרות
מתחילה לחפש תיקן.
כאשר היא מוצאת תיקן,
היא דוקרת אותו בעוקץ
שהוא גם איבר חישה.
זו תגלית מלפני שלושה שבועות.
הצרעה דוקרת את התיקן עם העוקץ שהוא איבר חישה
עם בליטות תחושה קטנות
שמאפשרות לה לזהות את המרקם הייחודי
של מוח התיקן.
ממש כמו אדם שמחפש חפצים בתוך התיק שלו,
היא מוצאת את המוח, ומזריקה פנימה ארס
אל שתי קבוצות עצבים ייחודיות.
המדענים הישראלים פרדריק לברסט ורם גל
גילו שהארס הוא נשק כימי מדויק מאד.
הוא לא הורג את התיקן, הוא לא מטשטש אותו.
התיקן יכול להמשיך ללכת
או לעוף או לרוץ אם ירצה,
אבל הוא לא רוצה,
כי הארס משתק את רצונו של התיקן ללכת,
וזהו.
הצרעה פשוט מבטלת את פקודת ה'לברוח מסכנה'
במערכת ההפעלה של התיקן,
וכך היא יכולה להוביל את קורבנה חסר הישע
אל המאורה שלה כאשר היא מכוונת את מחושיו
ממש כמו אדם שמוליך את כלבו.
כשהם מגיעים למאורה, הצרעה מטילה את ביציה בתיקן,
הביצים בוקעות, התיקן נטרף מבפנים, הצרעות פורצות מגופו,
ידה ידה ידה, אתם מכירים את ההמשך.
(צחוק) (מחיאות כפיים)
ניתן לטעון, שאחרי העקיצה,
התיקן אינו תיקן יותר.
הוא הופך להיות סוג של איבר של הצרעה,
ממש כמו שהצרצר הופך לאיבר של התולעת הגורדית.
בעלי החיים המארחים לא יזכו להישאר בחיים או להתרבות.
השליטה שלהם על גורלם דומה למידת השליטה העצמית של המכונית שלי.
ברגע שהטפיל חודר פנימה,
המארח מאבד את זכות הבחירה שלו.
בני אדם, כמובן,
מכירים היטב את נושא המניפולציות והשליטה.
אנחנו משתמשים בתרופות שגורמות לשינויים כימיים במוחנו
ומשפיעים על מצב רוחנו,
ואיך נגדיר טיעונים או פרסומות או רעיונות דגולים
אם לא כניסיון להשפיע על מחשבותיו של מישהו אחר?
אבל ניסיונות ההשפעה שלנו
הם גסים וכושלים בהשוואה
ליכולות ההשפעה המשוכללות של הטפילים.
דון דרייפר היה מת להיות אלגנטי
ומדויק כמו צרעת תיקן האזמרגד.
לטעמי, זה חלק ממה שהופך את הטפילים
לכל כך מרושעים וכל כך מרתקים.
אנחנו מחשיבים מאד את זכות הבחירה החופשית שלנו
והעצמאות שלנו
והאפשרות לאבד את היכולות הללו
לטובת כוחות בלתי נראים
מעוררות בנו פחדים וחרדות ברמה החברתית.
העולמות המפחידים שתיאר ג'ורג' אורוול, תככים אפלים
ונבלים השולטים במוח --
אלו דימויים שממלאים את סיפורי האימה שלנו,
אבל בטבע, הם מתרחשים כל הזמן.
מה שמוביל אותי לשאלה ברורה
ומדאיגה:
האם יש טפילים אפלים
שמשפיעים על התנהגותנו
בלי שנדע,
פרט לסוכנות ה- NSA?
אם יש כאלה --
(צחוק)(מחיאות כפיים)
יש לי נקודת לייזר אדומה על המצח עכשיו, נכון?
(צחוק)
אם יש כאלה, זהו מועמד טוב להיות אחד מהם.
זהו הטפיל טוקסופלזמה גונדי, או טוקסו בקיצור,
משום שליצורים מפחידים
תמיד מגיע כינוי חמוד.
טוקסו מדביק יונקים,
מגוון רחב של יונקים,
אבל הוא מתרבה רבייה מינית רק בחתולים.
ומדענים כמו ג'ואן וובסטר הוכיחו
שאם טוקסו חודר אל תוך עכברוש או עכבר,
הוא הופך את המכרסם לטיל שמחפש חתולים.
אם העכברוש הנגוע מריח את הריח הנפלא
של שתן חתולים,
הוא רץ אל עבר מקור הריח
במקום לנהוג בהיגיון ולברוח מהאזור.
החתול טורף את העכברוש. הטוקסו מתרבה.
מדובר בסיפור הקלאסי של לאכול, לצוד, לאהוב.
(צחוק) (מחיאות כפיים)
אתם ממש צדיקים, אנשים נדיבים.
היי, אליזבת, אהבתי את ההרצאה שלך.
איך שולט הטפיל במארח?
אנחנו לא יודעים בדיוק.
אנחנו יודעים שטוקסו מפריש אנזימים
שמייצרים דופמין, הורמון שמעורב
בתחושת סיפוק ומוטיבציה.
אנחנו יודעים שהוא פעיל באזורים ספציפיים במוחם של המכרסמים,
ובהם האזורים המעורבים בעוררות מינית.
אבל איך מסדרים את חלקי הפאזל
עדיין לא ברור לנו.
מה שברור לנו הוא שהטפיל
הוא יצור חד תאי.
אין לו מערכת עצבים.
אין לו מודעות.
אין לו גוף.
אבל הוא שולט ביונק?
אנחנו יונקים.
אנחנו יותר אינטליגנטים מעכברוש פשוט, זה בטוח,
אבל המוח שלנו בנוי באופן דומה,
אותם סוגי תאים,
אותם כימיקלים מועברים בין התאים,
ואותם טפילים.
ההערכות משתנות, אבל חלק מהחוקרים מעריכים
שלאדם אחד מכל שלושה אנשים בעולם
יש טוקסו במוח.
בדרך כלל, הוא לא מוביל להופעת מחלה.
הטפיל מתקיים במצב רדום
למשך תקופת זמן ארוכה.
אבל ישנן עדויות המראות שהאנשים הנגועים
שהם רק נשאים, משיגים תוצאות שונות במקצת
במבחני אישיות בהשוואה לאנשים אחרים,
שהם נמצאים בסיכון מעט גבוה יותר למעורבות בתאונות דרכים,
ויש גם עדויות לכך שאנשים החולים בסכיזורפניה
נוטים לשאת את הטפיל בשכיחות גבוהה יותר.
אני חושב שהעדויות הללו לא מאפשרות להסיק מסקנות,
ואפילו חוקרי הטוקסו,
חלוקים בדעתם לגבי השאלה אם לטפיל
יש השפעה ממשית על התנהגותנו.
אולם בהתחשב במגוון העצום של המניפולציות,
יהיה זה בלתי סביר להניח
שבני האדם הם המין היחיד
שאינו מושפע מטפילים.
ואני סבור שהיכולת לעוות
את מחשבותינו אודות העולם
הופכת את הטפילים למדהימים.
הם תמיד מזמינים אותנו להביט בעולם הטבע שסביבנו,
ולתהות אם ההתנהגות שאנו רואים,
בין אם הן פשוטות וברורות
או מביכות ומבלבלות,
אינן תוצאה של אנשים בודדים
הפועלים על דעת עצמם
אלא משום שהם מושפעים
משליטתו של משהו אחר.
ובשעה שהרעיון הזה מעורר בנו חוסר שקט,
ובזמן שהרגלי החיים של הטפילים נוטים להיות מחרידים,
אני חושב שהיכולת להפתיע אותנו
הופכת את הטפילים לנפלאים וכריזמטיים
כמו כל דב פנדה, פרפר או דולפין.
בסיום הספר "מוצא המינים",
צ'ארלס דארוין כותב על הגדולה שבחיים,
ועל ריבוי הצורות היפהפיות
והנפלאות,
ואני חושב שהוא יכול היה בקלות לדבר
על השרשור שגורם לחסילונים להתאסף בחבורות
או על הצרעה שמוציאה את התיקן לטיול.
אבל אולי, זה הטפיל שבמוחי שמדבר.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)