Kako izgleda zaposlena majka?
Ako upitate internet, reći će vam ovo.
Nema veze što ćete zapravo proizvesti ovo
ako pokušate da radite za kompjuterom sa bebom na svom krilu.
(Smeh)
Ipak, ne, ovo je zaposlena majka.
Primetićete temu na ovim slikama. Videćemo mnogo njih.
Tu temu čini sjajno prirodno osvetljenje,
koje, kao što svi znamo,
predstavlja obeležje svakog radnog mesta u Americi.
Postoje hiljade ovakvih slika.
Samo unesite reči „zaposlena majka“
u Gugl pretraživač slika ili sajt za komercijalne fotografije.
Ima ih svuda po internetu;
preplavljuju objavljene tekstove na blogovima i vesti
i postala sam nekako opsednuta njima, lažima koje nam govore
i utehom koju nam daju
da je, kada se radi o novim majkama u Americi koje rade,
sve u redu.
Međutim, nije u redu.
Kao zemlja, vraćamo milione žena na posao
svake godine, neverovatno i užasno brzo
nakon porođaja.
To je moralni problem,
ali danas ću vam takođe govoriti i o tome zašto je to ekonomski problem.
Postala sam tako iznervirana i opsednuta nerealnošću ovih slika,
koje nimalo ne liče na moj život,
da sam nedavno rešila da uslikam i budem glavni lik u nizu fotografija
za koje se nadam da će svet početi da ih koristi,
koje pokazuju pravu nezgodnu stvarnost vraćanja na posao
kada vam je izvor hrane za bebu prikačen za telo.
Pokazaću vam samo dve među njima.
(Smeh)
Ništa ne govori „dajte toj curi unapređenje“
kao mleko koje curi iz dojki kroz haljinu za vreme prezentacije.
Primetićete da nema bebe na ovoj fotografiji
jer to tako ne funkcioniše,
ne za većinu zaposlenih majki.
Da li ste znali, a ovo će vam upropastiti dan,
da svaki put kada se pusti voda u toaletu, njen sadržaj prelazi u aerosoli
i prenosi se u vazduhu satima?
A ipak, za mnoge nove majke koje rade,
ovo je jedino mesto u toku dana koje mogu naći da naprave hranu
za svoje novorođene bebe.
Izbacila sam desetinu ovih slika u svet.
Htela sam da istaknem poentu.
Nisam znala da sam time otvorila vrata,
jer sada mi potpuno nepoznati ljudi iz svih kategorija stalno pišu
samo da bi mi rekli kako za njih izgleda vraćanje na posao
nekoliko dana ili nedelja nakon što dobiju dete.
Danas ću podeliti deset njihovih priča sa vama.
Potpuno su stvarne, neke od njih vrlo grube,
a nijedna ne izgleda poput ovoga.
Evo prve.
„Bila sam pripadnik aktivne službe u federalnom zatvoru.
Vratila sam se na posao
nakon maksimalnih dozvoljenih osam nedelja zbog carskog reza.
Kolega je bio iznerviran što sam bila odsutna zbog „odmora“,
pa mi je namerno otvorio vrata dok sam ispumpavala mleko
i stajao na vratima dok su zatvorenici bili u hodniku.“
Većina priča koje mi ove žene, potpuni neznanci, šalju danas,
čak se ni ne tiču dojenja.
Jedna žena mi je pisala da bi rekla:
„Rodila sam blizance i vratila se na posao nakon sedam neplaćenih nedelja.
Emocionalno, bila sam slomljena.
Fizički sam imala ozbiljno krvarenje tokom porođaja i veliko cepanje,
tako da sam jedva mogla da ustanem, sednem ili hodam.
Poslodavac mi je rekao da ne mogu da uzmem svoje neiskorišćene dane za odmor
jer je sezona za planiranje budžeta.“
Počela sam da verujem da ne možemo da se direktno suočimo sa ovim situacijama
jer bismo tada bili zaprepašćeni,
a ako se zaprepastimo, onda moramo nešto da uradimo po tom pitanju.
Stoga biramo da gledamo ovu sliku i verujemo u nju.
Zaista ne znam šta se dešava na ovoj slici,
jer mislim da je čudna i pomalo jeziva.
(Smeh)
Mislim, šta ona radi?
Međutim, znam šta nam slika poručuje.
Poručuje nam da je sve u redu.
Ova zaposlena majka, sve zaposlene majke i sve njihove bebe su dobro.
Nema tu šta da se vidi.
U svakom slučaju, žene su napravile izbor,
tako da ništa od toga nije naš problem.
Želim da razložim to pitanje izbora na dva dela.
Prvi izbor kaže da su žene izabrale da rade.
Pa, to nije istina.
Danas u Americi, žene čine 47 posto radne snage,
a u 40 posto američkih domaćinstava,
žena je jedini i glavni hranitelj porodice.
Naš plaćeni rad je deo, veliki deo, mehanizma ove ekonomije
i od suštinskog je značaja za mehanizam naših porodica.
Na državnom nivou, naš plaćeni rad nije opcija.
Izbor broj dva kaže da žene biraju da imaju bebe,
tako da one same treba da snose posledice svojih izbora.
Znate, to je jedna od onih stvari koje,
kada ih čujete u prolazu, mogu da zvuče ispravno.
Nisam te naterala da imaš bebu.
Svakako nisam bila tu kad se to desilo.
Međutim, taj stav ignoriše bitnu istinu,
a to je da naše rađanje na nacionalnom nivou nije opcija.
Bebe koje danas rađaju žene, od kojih mnoge rade,
jednog dana ispuniće naša radna mesta, štititi naše obale,
činiti našu poresku osnovicu.
Naše rađanje nije opcija na nacionalnom nivou.
To nisu izbori.
Potrebno nam je da žene rade. Potrebno nam je da žene koje rade rađaju.
Stoga treba da učinimo istovremeno obavljanje tih stvari
barem prihvatljivim, zar ne?
U redu, vreme je za kviz pitanje:
šta mislite, koliki je procenat žena koje rade u Americi
koje nemaju na raspolaganju plaćeno porodiljsko odsustvo?
Osamdeset osam posto.
Osamdeset osam posto zaposlenih majki neće dobiti ni minut plaćenog odsustva
nakon što dobiju bebu.
Sada razmišljate o neplaćenom odsustvu.
To postoji u Americi. Zove se FMLA. Ne funkcioniše.
Zbog načina na koji je strukturisan, raznoraznih izuzetaka,
polovina žena koje su nedavno postale majke se ne kvalifikuje.
Evo kako to izgleda.
„Usvojili smo našeg sina.
Kada sam dobila poziv, na dan njegovog rođenja,
morala sam da izađem sa posla.
Nisam bila tamo dovoljno dugo da bih se kvalifikovala za FMLA,
tako da nisam ispunjavala uslove za neplaćeno odustvo.
Kada sam uzela slobodne dane
da bih dočekala svog novorođenog sina, izgubila sam posao.“
Ove korporativne fotografije skrivaju drugu stvarnost, drugi sloj.
Od onih koje imaju na raspolaganju samo to neplaćeno odsustvo,
većina žena ne može da priušti da uzme njegov veći deo.
Jedna bolničarka mi je rekla:
„Nisam bila kvalifikovana za kratkotrajnu sprečenost
jer se moja trudnoća smatrala već postojećim stanjem.
Iskoristili smo sav naš povraćaj poreza i polovinu ušteđevine
tokom mojih šest neplaćenih nedelja.
Jednostavno više nismo mogli.
Bilo je teško fizički, ali emocionalno je bilo još gore.
Mučila sam se mesecima zbog odvojenosti od svog sina.“
Dakle, ta odluka o tako ranom povratku na posao,
to je racionalna ekonomska odluka vođena finansijama porodice,
ali je često fizički užasna
jer je donošenje ljudskog bića na svet složeno.
Jedna konobarica mi je rekla:
„Sa prvom bebom, bila sam ponovo na poslu pet nedelja posle porođaja.
Sa drugom, morala sam na veću operaciju nakon rođenja deteta,
pa sam čekala do šeste nedelje da bih se vratila.
Imala sam porođajnu ranu trećeg stepena.“
Dvadeset tri posto majki koje su to odnedavno postale zaposlenih u Americi
vratiće se na posao dve nedelje nakon porođaja.
„Radila sam za šankom i kao kuvarica,
u proseku 75 sati nedeljno za vreme trudnoće.
Morala sam da se vratim na posao
pre nego što je moja beba napunila mesec dana, radeći 60 sati nedeljno.
Jedna od mojih koleginica je svega mogla da priušti
10 slobodnih dana sa bebom.“
Naravno, ovo nije samo scenario sa ekonomskim i fizičkim posledicama.
Rođenje deteta je, i uvek će biti, ogroman psihološki događaj.
Jedna nastavnica mi je rekla:
„Vratila sam se na posao osam nedelja nakon što je moj sin rođen.
Već sam patila od anksioznosti,
ali napadi panike koje sam imala pred povratak na posao
bili su nepodnošljivi.“
Statistički govoreći,
što je kraće odsustvo žene nakon rođenja bebe,
veća je verovatnoća da će patiti od postporođajnih poremećaja raspoloženja
poput depresije i anksioznosti,
a među mnogim mogućim posledicama tih poremećaja,
samoubistvo je drugi najčešći uzrok smrti
kod žena u prvoj godini posle porođaja.
Upozoravam na sledeću priču -
nikada nisam upoznala ovu ženu, ali mislim da je teško čuti je.
„Osećam ogromnu tugu i bes jer sam izgubila ključno,
nezamenljivo i formativno vreme sa svojim sinom.
Porođaj me je doveo do osećaja potpune slomljenosti.
Mesecima, jedino čega se sećam je vrištanje; grčevi, govorili su.
Tonula sam iznutra.
Svakoga jutra, pitala sam se koliko još dugo ću moći da izdržim.
Bilo mi je dozvoljeno da dovedem bebu na posao.
Zatvarala sam vrata kancelarije dok sam ga ljuljala, ućutkivala
i molila da prestane da vrišti da ne bih upala u nevolju.
Krila sam se iza tih vrata kancelarije
svakog prokletog dana i plakala dok je on vrištao.
Plakala sam u kupatilu dok sam ispirala opremu za ispumpavanje.
Svakoga dana, plakala sam celim putem do posla i ponovo celim putem do kuće.
Obećala sam šefu da ću posao koji ne završim tokom dana
nadoknaditi noću od kuće.
Mislila sam da mora da nešto nije u redu sa mnom kada ne mogu da se nosim sa ovim.“
Dakle, to su majke.
Šta je sa bebama?
Kao zemlja, da li brinemo o milionima beba
koje svake godine rađaju zaposlene majke?
Ja kažem da ne brinemo,
ne dok ne dostignu uzrast kada mogu da rade, plaćaju porez i služe vojsku.
Kažemo im da se vidimo za 18 godina,
a kako će stići tamo je na njima.
Jedan od razloga zbog kojih to znam jeste da bebe čije majke
provedu 12 ili više nedelja kod kuće sa njima
imaju veću šansu da budu vakcinisane i da ih odvode na preglede u prvoj godini,
pa su te bebe zaštićenije od smrtonosnih i onesposobljavajućih bolesti.
Ipak, te stvari se prikrivaju iza ovakvih slika.
Amerika ima poruku za zaposlene žene koje su odnedavno majke i za njihove bebe.
Koliko god vremena da dobijete zajedno, treba da ste zahvalne zbog toga
i predstavljate neprijatnost
za ekonomiju i vaše poslodavce.
Ta priča o zahvalnosti provlači se kroz mnogo priča koje čujem.
Jedna žena mi je rekla:
„Vratila sam se 8 nedelja posle carskog reza
jer je moj muž bio bez posla.
Bez mene, moja ćerka nije uspevala da napreduje.
Nije prihvatala flašicu.
Počela je da gubi na težini.
Srećom, moj rukovodilac je imao mnogo razumevanja.
Dopustio je da moja mama donosi bebu,
koja je bila na kiseoniku i prikačena za monitor,
četiri puta za vreme smene tako da mogu da je dojim.“
Postoji društvance zemalja u svetu
koje novim majkama ne daju državno plaćeno odsustvo.
Hoćete da pogađate koje su to zemlje?
Prvih osam čini osam miliona ukupnog stanovništva.
To su: Papua Nova Gvineja, Surinam i male ostrvske države -
Mikronezija, Maršalska ostrva, Nauru, Niue, Palau i Tonga.
Broj devet su Sjedinjene Američke Države,
sa 320 miliona ljudi.
O, to je to.
To je kraj spiska.
Svaka druga ekonomija na planeti
je našla način da obezbedi neki nivo državnog plaćenog odsustva sa posla
za ljude koji obavljaju posao budućnosti tih zemalja,
ali mi kažemo: „Mi to nikako ne bismo mogli.“
Kažemo da će tržište rešiti ovaj problem,
a onda aplaudiramo kada korporacije nude čak i više plaćenog odsustva
ženama koje su već najobrazovanije i najplaćenije među nama.
Sećate se onih 88 procenata?
Te žene sa srednjom i niskom zaradom neće učestvovati u tome.
Znamo da postoji zapanjujuća ekonomska, finansijska,
fizička i emocionalna cena ovog pristupa.
Odlučili smo - odlučili, nije bilo slučajno -
da direktno prebacimo tu cenu na zaposlene majke i njihove bebe.
Znamo da je cena veća za žene sa niskom zaradom,
prema tome, nesrazmerno za obojene žene.
Prebacujemo je u svakom slučaju.
Sve ovo ide Americi na sramotu,
ali takođe je i rizik po Ameriku,
jer šta bi se dogodilo
kad bi svi ti pojedinačni takozvani izbori da se dobijaju bebe
počeli da se pretvaraju u pojedinačne izbore da se nemaju bebe.
Jedna žena mi je rekla:
„Teško je postati majka. Ne bi trebalo da bude i traumatično.
Kada sada govorimo o širenju porodice,
fokusiramo se na to koliko bih imala vremena
da se staram o sebi i novorođenčetu.
Ako bismo morali da ponovo radimo isto što i sa našim prvim detetom,
možda ipak ostanemo pri jednom.“
Stopa nataliteta potrebna u Americi da održi populaciju stabilnom
je 2,1 živorođena deteta po ženi.
U Americi danas, nalazimo se na 1,86.
Potrebno nam je da žene rađaju bebe,
a aktivno ukidamo podsticaje za to ženama koje rade.
Šta bi se desilo sa radnom snagom, inovacijama, bruto domaćim proizvodom,
kada bi jedna po jedna zaposlena majka u ovoj zemlji rešila
da ne može to da izdrži više nego jednom?
Danas sam ovde
sa samo jednom idejom vrednom širenja
i pogađate koja je.
Krajnje je vreme za najmoćniju zemlju na planeti
da obezbedi državno plaćeno odsustvo
ljudima koji obavljaju posao budućnosti ove zemlje
i bebama koje predstavljaju tu budućnost.
Rođenje deteta je društveno dobro.
To odsustvo treba da subvencioniše država.
Ne bi trebalo da postoje izuzeci za mala preduzeća,
dužinu radnog odnosa ili preduzetnike.
Trebalo bi da može da se raspodeli među partnerima.
Danas sam dosta govorila o majkama,
ali oba roditelja su važna na toliko nivoa.
Nijedna žena više ne bi trebalo da se vrati na posao
dok hramlje i krvari.
Nijedna više porodica ne bi trebalo da mora da isprazni svoj štedni račun
da bi kupila nekoliko dana odmora, oporavka i povezivanja.
Nijedno više nežno novorođenče
ne bi trebalo da direktno ide iz inkubatora u dnevni boravak
jer su roditelji potpuno iskoristili svoje oskudno vreme
sedeći na odeljenju za intenzivnu negu odojčadi.
Nijednoj više porodici koja radi ne bi trebalo da kažu da je sukob
njihovog neophodnog posla i njihovog neophodnog roditeljstva
samo njihov problem.
Caka je u tome što, kada se ovo dešava u novostvorenoj porodici,
to je potpuno obuzima,
a porodica sa novorođenom bebom je finansijski ranjivija
nego ikada ranije,
tako da ta žena koja je odnedavno majka ne može da priušti da priča u svoje ime.
Međutim, svi mi imamo glas.
Ja sam završila sa rađanjem beba,
a vi ćete možda tek imati bebu,
možda ste već dobili bebu,
možda nećete imati bebu.
To ne treba da bude važno.
Moramo da prestanemo da ovo zamišljamo kao problem majke,
ili čak i kao ženski problem.
Ovo je problem Amerike.
Moramo da prestanemo da nasedamo na laž koju nam ove slike govore.
Moramo da prestanemo da se tešimo njima.
Moramo da se zapitamo zašto nam kažu da ovo ne može da funkcioniše
kada vidimo da funkcioniše svuda širom sveta.
Moramo da prihvatimo da ova stvarnost Amerike
ide na našu sramotu i štetu.
Jer ovo nije,
ovo nije,
ni ovo nije onako kako izgleda zaposlena majka.
(Aplauz)