Jag är brittisk.
(Skratt)
(Applåder)
Aldrig förut har frasen "Jag är brittisk" utlöst så mycket medkänsla.
(Skratt)
Jag kommer från en ö som många av oss vill tro
har präglats av kontinuitet under det senaste årtusendet.
Vi har historiskt sett tvingat på förändring hos andra
men inte gjort lika mycket själva.
Så det kom som en enorm chock för mig
när jag vaknade upp på morgonen den 24 juni
och upptäckte att mitt land hade röstat för att lämna EU,
min premiärminister hade avgått
och Skottland övervägde en folkomröstning
som skulle kunna medföra ett slut på Storbritanniens existens.
Det var en enorm chock för mig,
och det var en enorm chock för många människor,
men det var också något som under de följande dagarna
skapade en total politisk härdsmälta
i mitt land.
Det talades om en andra folkomröstning,
nästan som efter en match i någon sport,
där vi kunde be motståndarlaget
om ett omspel.
Alla skyllde på alla.
Folk skyllde på premiärministern
för att han hade anordnat en folkröstning.
De beskyllde oppositionsledaren
för att inte ha kämpat emot tillräckligt.
De unga anklagade de äldre.
De högutbildade skyllde på de lågutbildade.
Den totala härdsmältan gjordes ännu värre
av det mesta tragiska inslaget:
graden av främlingsfientlighet och rasistiska attacker på brittiska gator
steg till en nivå som jag aldrig tidigare sett
i hela mitt liv.
Folk pratar nu om ifall mitt land håller på att bli ett "Little England",
eller som en av mina kollegor sa,
om vi höll på att bli en nöjespark med 50-talstema
som flyter omkring i Atlanten.
(Skratt)
Men min fråga är den här,
borde vi vara så chockerade som vi har varit på sista tiden?
Var det något som händer över natten?
Eller finns det djupare strukturella faktorer
som har lett oss dit vi är idag?
Jag vill ta ett steg tillbaka och ställa två grundläggande frågor.
För det första, vad innebär Brexit,
inte bara för mitt land,
utan för oss alla runt om i världen?
För det andra, vad kan vi göra åt det?
Hur ska vi reagera?
Så vad står Brexit för?
Det är underbart att vara efterklok.
Brexit lär oss många saker om vårt samhälle
och om samhällen runt om i världen.
Det understryker på sätt som vi verkar pinsamt omedvetna om
hur uppdelade våra samhällen är.
Röstandet var uppdelat efter ålder, utbildning, klass och geografi.
Unga människor röstade inte i någon större utsträckning,
men de som gjorde det ville stanna.
Äldre människor ville verkligen lämna EU.
Geografiskt sett var det London och Skottland som var starkast motiverade
att vara en del av EU,
medan det i andra delar av landet fanns en stark ambivalens.
Dessa uppdelningar är något vi måste erkänna och ta på allvar.
På ett djupare plan lär oss röstresultatet något
om hur politik fungerar idag.
Nutida politik handlar inte bara om höger och vänster.
Det är inte längre bara skatt och utgifter.
Det handlar om globalisering.
Skiljelinjen i dagens politik ligger mellan de som omfamnar globalisering
och de som fruktar globalisering.
(Applåder)
Om vi ser på varför de som vill lämna –
vi kallar dem "Lämnare", i motsats till "Stannare" –
ser vi två faktorer i valundersökningarna
som verkligen spelade roll.
Den första var immigration, och det andra var självstyre,
och dessa representerar en önskan hos folk att ta tillbaka kontrollen över sina liv
och att de inte känner att några politiker representerar dem.
Men det är idéer som tyder på rädsla och främlingsskap.
De representerar en tillbakagång till nationalism och gränser
som många av oss inte står för.
Men jag menar att helhetsbilden är mer komplicerad än så,
att liberala internationalister
som jag själv, och jag inkluderar verkligen mig själv där,
vi behöver skriva tillbaka oss själva i den helhetsbilden för att förstå
hur vi hamnade där vi är idag.
När vi ser på hur det röstades runt omkring i Storbritannien
kan vi se uppdelningarna med blotta ögat.
De blå områdena visar Stanna
och de röda områdena Lämna.
När jag såg det här
tänkte jag personligen på hur väldigt lite tid i mitt liv
som jag faktiskt hade tillbringat i många av de röda områdena.
Jag insåg plötsligt, när jag såg på de 50 områden i Storbritannien
med starkast röststöd för Lämna,
att jag hade tillbringat totalt fyra dagar av mitt liv i dessa områden.
På vissa av dessa platser
visste jag inte ens vad röstdistrikten hette.
Det var en riktig chock för mig,
och det antydde att människor som mig
som tänker på oss själva som inkluderande, öppna och toleranta,
kanske inte känner till våra egna länder och samhällen
på långa vägar så bra som vi vill tro.
(Applåder)
Och utmaningen som det leder till är att vi behöver hitta ett nytt sätt
att prata om globalisering med dessa människor,
att erkänna att för de människor som kanske inte har gått på högskola,
som kanske inte har växt upp med internet,
som inte haft möjlighet att resa,
kanske inte övertalas av de berättelser som övertygar oss
inuti våra liberala bubblor.
(Applåder)
Det betyder att vi måste sträcka oss längre ut och förstå.
På Lämna-sidan har en minoritet
prånglat ut en politik fylld av rädsla och hat,
skapat lögner och misstänksamhet,
till exempel runt idén om att en röst för Europa
skulle kunna öka antalet flyktingar och asylsökande som kommer till Europa
när rösten om att lämna inte hade något att göra med immigration
som kom utifrån EU.
Men en stor majoritet av Lämna-röstarna
var uppgivna inför det politiska etablissemanget.
Det var en proteströst för många,
en känsla av att ingen representerade dem,
att de inte kunde hitta ett politiskt parti som talade för dem,
och därför vände de ryggen åt det politiska etablissemanget.
Detta syns på många ställen i Europa och i den liberala demokratiska världen.
Vi ser det i den popularitet som Donald Trump har fått i USA,
i den växande nationalism som Viktor Orbán visar i Ungern,
i den ökade popularitet som Marine Le Pen har i Frankrike.
Brexitspöket finns i alla våra samhällen.
Frågan jag tror vi behöver ställa oss är min andra fråga,
det vill säga hur vi kollektivt ska agera?
Alla vi som vill skapa liberala, öppna, toleranta samhällen
är i desperat behov av en ny vision,
en vision om en mer tolerant, inkluderande globalisering,
en som gör att vi tar människor med oss istället för att lämna kvar dem.
Den visionen om globalisering
måste börja med att erkänna de fördelar som globalisering för med sig.
Ekonomerna är överens om
att fri handel, rörligt kapital,
att människor kan röra sig över landsgränser
är positivt för alla, totalt sett.
Experter på internationella relationer
är överens om
att globalisering ger ömsesidigt beroende
vilket skapar samarbete och fred.
Men globalisering har också omfördelande effekter.
Den skapar vinnare och förlorare.
Om vi tar exemplet migration,
så vet vi att immigration ger en positiv nettoeffekt på ekonomin
under nästan alla omständigheter.
Men vi måste också vara medvetna om
att den skapar omfördelande konsekvenser,
viktigast att nämna är att invandrad lågutbildad arbetskraft
kan leda till en lägre lönenivå för de fattigaste i våra samhällen
och det kan också öka prisnivån på bostäder.
Det hindrar inte att det är positivt,
men det betyder att fler människor måste dela på de fördelarna
och erkänna att de finns.
2002 höll Kofi Annan, FN:s generalsekreterare
ett tal vid Yale University,
och det talet handlade om inkluderade globalisering.
Det var det tal som myntade den termen.
Han sa, och jag citerar,
"Globaliseringens glashus måste vara öppet för alla
om det ska fortsätta vara säkert.
Trångsynthet och okunnighet
är det fula tryne som visar sig i exkluderade och fientlig globalisering"
Idén om inkluderande globalisering återupplivades kortvarigt 2008
under en konferens om progressiv styrning
där många ledare från Europas länder deltog.
Men i det hårda klimat som uppstod under finanskrisen 2008
försvann konceptet nästan utan spår.
Globaliseringen har kidnappats för att stödja en nyliberal agenda.
Den anses ofta vara en elitistisk agenda
snarare än något som är till allas fördel.
Och den behöver återtas i en mycket mer inkluderande form
är den har idag.
Så frågan är, hur kan vi uppnå det här målet?
Hur ska vi kunna balansera att hantera rädsla och främlingsskap
medan vi samtidigt protesterar våldsamt
mot att ge efter för xenofobi och nationalism?
Det är frågan för oss alla.
Jag är forskare inom samhällsvetenskap
och jag tror att samhällsvetenskapen kan ge ledtrådar till var vi kan börja.
Vår förändring måste handla om både idéer och ägodelar
och jag vill ge er fyra idéer att utgå ifrån.
Den första handlar om medborgarutbildning.
Vad som är tydligt från Brexit
är glappet mellan folks uppfattning och den empiriska verkligheten.
Någon har sagt att vi har förflyttat oss till ett samhälle bortom fakta,
där bevis och sanning inte längre spelar någon roll,
och lögner har lika hög status som klara bevis.
Så hur kan vi ...
(Applåder)
Hur kan vi bygga upp respekten för sanning och bevis i våra liberala demokratier?
Det måste börja med utbildning,
men den måste utgå ifrån att det finns enorma skillnader.
2014 publicerade opinionsinstitutet Ipsos MORI
en undersökning om attityder till immigration
och den visade att när antalet invandrare ökar
så ökar också folkets oro över immigrationen,
även om den inte redde ut något orsakssamband,
för det kan också ha att göra med något annat än antalet människor,
till exempel den politiska och mediala berättelsen runt dem.
Men samma undersökning avslöjade också
ett enormt informationsglapp i befolkningen
och en missuppfattning om vad immigration beror på.
Attityderna i Storbritannien visar till exempel
att allmänheten trodde att asylsökande
var en större andel av immigrationen än de var,
men de trodde också att andelen invandring som var relaterad till utbildning
var mycket lägre sett till den totala invandringen
än den verkligen är.
Så vi måste hantera den här desinformationen,
glappet mellan uppfattning och verklighet för nyckelaspekter av globalisering.
Och det kan inte bara vara något som vi överlåter till skolan,
även om det är viktigt att börja i tidig ålder.
Det måste handla om ett livslångt deltagande som medborgare
och ett engagemang bland befolkningen som alla samhällen borde uppmuntra.
Den andra saken, som jag tror är en möjlighet,
är tanken att uppmuntra mer interaktion mellan olika grupperingar.
(Applåder)
En av de saker som jag tycker sticker ut
när jag ser på attityderna till immigration i Storbritannien
är att de regioner i mitt land
som är mest toleranta mot invandrare
ironiskt nog också har de högsta antalet invandrare.
London och sydöstra delen har till exempel flest invandrare
och de är också med bred marginal de mest toleranta områdena.
Det är i de områden av landet som har de lägsta nivåerna av immigration
som faktiskt är de mest exkluderande och intoleranta mot invandrare.
Så vi behöver uppmuntra utbytesprogram.
Vi behöver se till de äldre generationer som kanske inte kan resa
får tillgång till internet.
Vi behöver uppmuntra, både på lokal och nationell nivå,
större rörlighet, mer deltagande,
mer interaktion med människor som vi inte känner
och vars åsikter vi kanske inte håller med om.
Den tredje saken som jag tror är avgörande,
och det här är verkligen grundläggande,
är att vi måste se till att alla får ta del
av fördelarna med globaliseringen.
Den här illustrationen från Financial Times
efter Brexit är verkligen slående.
Den visar på ett tragiskt sätt att de som röstade för att lämna EU
var de som faktiskt skulle ha tjänat mest materiellt sett
på handeln med EU.
Men problemet är att människorna i de områdena
inte såg sig själva som förmånstagare.
De trodde inte att de faktiskt fick tillgång
till materiella fördelar av ökad handel och ökad rörlighet i världen.
Jag arbetar mest med flyktingfrågor
och en av de idéer som jag lägger mest tid att predika om,
ofta i utvecklingsländer runt om i världen,
är att för att stödja integrationen av flyktingar
kan vi inte bara ge fördelar till flyktingar,
vi måste också ta tag i problemen för den mottagande lokalbefolkningen.
Om vi ser på det
så föreslår jag en policy som tillhandahåller
oproportionerligt bättre utbildningsmöjligheter, vårdinrättningar,
tillgång till social service
i de regioner som har hög invandring
för att dämpa oron bland lokalbefolkningen.
Men medan vi uppmuntrar det i många utvecklingsländer
lever vi inte som vi lär här hemma
och tar in det i våra samhällen.
Om vi på allvar ska se till
att alla får dra nytta av de ekonomiska fördelarna
så behöver våra företag också en modell för globalisering
som tar människors välfärd med i beräkningen.
Den fjärde och sista idén som jag vill ta upp med er
är att vi behöver mer ansvarsfull politik.
Det finns väldigt lite samhällsvetenskaplig forskning
som jämför attityder till globalisering.
Men utifrån de undersökningar som finns
kan vi se att skillnaderna är stora mellan olika länder
och tidsperioder i dessa länder
för de attityder och den tolerans
man har inför frågor som migration och fri rörlighet å ena sidan
och fri handel å andra sidan.
Men en hypotes som jag tycker träder fram vid en hastig blick på siffrorna
är att tanken att polariserade samhällen
är mycket mindre toleranta mot globalisering.
Det är i samhällen som Sverige förr i tiden,
som Kanada idag,
där det finns en mittenpolitik,
där höger och vänster samarbetar,
där stödjande attityder mot globalisering uppmuntras.
Det vi ser i världen idag är en tragisk polarisering,
ett sammanbrott i dialogen mellan extremerna i politiken,
och ett tomrum i det liberala mittområdet
som kan uppmuntra kommunikation och en gemensam förståelse.
Vi kanske inte kan uppnå det idag,
men vi kan iallafall uppmärksamma våra politiker och media på detta
för att de ska sluta använda rädslans språk
och bli mycket mer toleranta mot varandra.
(Applåder)
De här idéerna är bara en början,
och det är delvis för att det här
behöver vara ett inkluderande och delat projekt.
Jag är fortfarande brittisk.
Jag är fortfarande europé.
Jag är fortfarande en världsmedborgare.
Alla vi som tror
att våra identiteter inte är ömsesidigt uteslutande
behöver jobba tillsammans
för att se till att globaliseringen tar med sig alla människor
och inte lämnar någon kvar i sticket.
Bara då kan vi verkligen förena demokrati och globalisering.
Tack.
(Applåder)