Nisam potpuno sigurna želim li vidjeti
bubanj u devet, ili koliko već sati ujutro.
U svakom slučaju, sjajno je vidjeti ovako popunjenu dvoranu;
i stvarno se moram zahvaliti Herbiu Hancocku
i njegovim kolegama na zaista izvrsnoj prezentaciji. (Pljesak)
Jedna od zanimljivih stvari,
naravno, jest kombinacija sirove ruke na instrumentu
i tehnologije, i naravno ono što je rekao o slušanju naših mladih ljudi.
Naravno, moj posao je u cijelosti u slušanju,
i moj je cilj, u biti, naučiti svijet slušanju.
To je moj jedini pravi cilj u životu.
I to zvuči prilično jednostavno, ali zapravo to je prilično velik posao.
Jer, znate, kad pogledate glazbeno djelo -- na primjer,
samo da otvorim moju malu motorističku torbu -- tu imamo, nadam se,
glazbeno djelo koje je puno malih crnih točaka na stranici.
I tako, rastvorimo ga i ja pročitam glazbu.
Tehnički gledano, stvarno ovo mogu pročitati.
Slijedit ću upute, oznake tempa, dinamiku.
Radit ću točno kako mi je rečeno.
I eto, kako sam u nedostatku vremena,
mogla bih vam odsvirati doslovno prva dva, tri retka. Sve kao po traci.
Ništa preteško.
Ali ovdje mi je rečeno da je ovo djelo vrlo brzo.
Rečeno mi je gdje na bubnju svirati.
Rečeno mi je koji dio palice trebam koristiti.
I rečeno mi je koja je dinamika.
I također mi je rečeno da je bubanj bez snara.
Snar podignut, snar spušten.
I tako, ako prevedem ovo djelo, imamo ovu ideju. (Glazba)
I tako dalje. Moja karijera bi vjerojatno trajala oko pet godina.
Međutim, što kao glazbenica trebam učiniti jest sve ono što nije u notama.
Sve ono za što nema vremena za naučiti od učitelja,
čak ni za razgovor o tome s učiteljem.
Zapravo, stvari koje primjećujete kad niste za svojim instrumentom
su u biti one koje postaju tako zanimljivima, i koje želite istraživati
preko ove sićušne, tanke površine bubnja.
I tako, doživjeli smo prijevod. A sad - interpretaciju. (Glazba) (Pljesak)
Sad će moja karijera možda trajati i malo duže!
Ali na neki način, znate, to je isto kad ja pogledam vas i vidim
finu vedru mladu damu u rozoj majici.
Vidim kako stišćete medvjedića, itd., itd.
I tako stičem okvirnu ideju o tome kakvi ste, što bi vam se moglo sviđati,
kakvim bi se zanimanjem mogli baviti, itd., itd.
Međutim, to je samo, znate, početna ideja koju bi mogla imati, svi mogli imati
kad zaista pogledamo, i pokušamo interpretirati,
ali to je, zapravo, nevjerojatno plitko.
Na isti način, pogledam note; dobijem osnovnu ideju;
zapitam se što bi tehnički moglo biti teško, ili, znate, što želim učiniti.
Samo osnovni osjećaj.
Ipak, to jednostavno nije dovoljno.
I sjetim se što je Herbie rekao -- molim vas, slušajte, slušajte.
Moramo prvenstveno slušati sebe.
Ako sviram, primjerice, držeći palicu -- gdje doslovno ne ispuštam palicu --
osjeti ću prilično puno šoka kako prolazi gore kroz ruku.
I osjetit ću se -- vjerovali ili ne --
odvojeno od instrumenta i od palice,
iako palicu držim prilično čvrsto.
Držeći je čvrsto, čudno je da se osjećam više odvojenom.
Ako se opustim i dozvolim svojoj šaci, mojoj ruci, da budu više kao oslonac,
odjednom imam više dinamike s manje napora. Mnogo više.
I jednostvano osjetim, konačno, s palicom i bubnjem kao da smo jedno.
A činim mnogo, mnogo manje.
I tako na isti način kao što mi treba više vremena s instrumentom,
treba mi vremena i s ljudima kako bi ih interpretirala.
Ne samo prevela, već interpretirala ih.
Ako, primjerice, odsviram samo nekoliko taktova glazbenog djela,
pritom zamišljajući sebe kao tehničarku --
odnosno, kao nekoga tko je u osnovi perkusionistica ... (Glazba)
I tako dalje. A ako zamislim sebe kao o glazbenicu ... (Glazba)
I tako dalje. Postoji tu mala razlika o kojoj vrijedi -- (Pljesak)
-- razmisliti.
I sjećam se kad sam imala 12 godina
i počela svirati timpane i perkusije, kad je moj učitelj rekao:
"Dakle, kako ćemo ovo izvesti? Kao što znaš, bit glazbe je u slušanju."
A ja sam rekla: "Da, slažem se s tim. I u čemu je problem?"
A on je odgovorio: "Pa kako ćeš čuti ovo? Kako ćeš čuti ono?"
A ja sam rekla: "Pa kako Vi to čujete?"
Odgovorio je: "Pa, mislim da čujem kroz ovo ovdje."
Rekla sam: "Pa, mislim da i ja također -- ali također čujem i kroz moje šake,
kroz moje ruke, jagodice, tjeme, stomak, moj grudni koš, moje noge i tako dalje."
I tako smo započinjali svaki naš sat naštimavajući bubnjeve --
posebice, timpane --
na toliko uski interval visine zvuka, nešto poput
ovolike razlike. Zatim, postupno ... i postupno ...
i nevjerojatno je to da kad otvorite svoje tijelo
i svoje ruke kako bi propustili vibracije da prođu,
da se i ta sitna, sitna razlika ...
može osjetiti i s najsitnijim dijelom vašeg prsta, tu.
I tada bi radili slijedeće: ja bih stavila svoje ruke na zid
glazbene sobe i zajedno bismo "slušali" zvukove instrumenata,
istinski pokušavajući povezati se s tim zvukovima
mnogo, mnogo šire nego samo oslanjajući se na uho.
Jer, naravno, uho je izloženo raznim stvarima.
Prostorija u kojoj se nalazimo, pojačanje, kvaliteta instrumenata,
vrsta palica ... itd., itd.
Sve su one različite.
Ista količina težine, ali različite boje zvukova.
I to je u osnovi ono što jesmo. Mi smo samo ljudska bića,
ali svi imamo naše vlastite male boje zvuka, koje kao da
izgrađuju ove iznimne osobnosti
i karaktere i interese i stvari.
Kad sam odrasla, bila sam na audiciji za Kraljevsku glazbenu akademiju u Londonu,
i oni su rekli: "Ne, nećemo Vas primiti, jer nemamo pojma,
znate, kakva je budućnost tzv. 'gluhog' glazbenika."
Ja to jednostavno nisam mogla prihvatiti.
I zato sam im rekla: "Pa, vidite, ukoliko odbijate --
ukoliko me odbijate zbog tih razloga,
a ne zbog sposobnosti izvođenja i razumijevanja i ljubavi
prema umjetnosti stvaranja zvuka --
onda moramo razmisliti vrlo ozbiljno o ljudima koje zapravo primate."
I kao rezultat -- kad smo već prebrodili prepreke, i poslije druge audicije ---
primili su me. I ne samo to --
ono što se dogodilo jest da je to promijenilo cijelu ulogu
glazbenih institucija diljem Ujedinjenog Kraljevstva.
Pod nikakvim uvjetima nisu smjeli odbiti ni jednu jedinu prijavu na osnovi toga
ima li netko ili nema ruke, noge --
i dalje bi moguće mogli svirati puhački instrument ukoliko bi bio na stalku.
Baš nikakve okolnosti nisu korištene kako bi se odbila bilo čija prijava.
I svaki pojedini kandidat morao je biti saslušan, doživljen i zatim
na osnovi glazbenih sposobnosti -- ta bi osoba mogla biti primljena ili ne.
I stoga, ispalo je da se pojavila izuzetno zanimljiva
skupina studenata koja je pristigla u te razne glazbene institucije.
I moram reći, mnogi od njih su sad
u profesionalnim orkestrima diljem svijeta.
Ono što je još zanimljivo u vezi ovoga, doduše --
(Pljesak)
jest jednostavno to da ne samo da su ljudi bili povezani sa zvukom --
što smo u osnovi svi mi, i dobro znamo da je glazba zaista naš svakodnevni lijek.
Kažem "glazba", ali u biti mislim na "zvuk".
Jer znate, doživjela sam neke izvanredne stvari
kao glazbenica, kad imate 15-godišnjeg mladića
koji pred sobom ima najzahtjevnije izazove,
koji možda nije u mogućnosti kontrolirati svoje pokrete,
koji je možda gluh, možda slijep, itd., itd. --
i odjednom, ako taj mladić sjedne blizu instrumenta,
ili čak legne ispod marimbe,
a vi svirate nešto što izuzetno podsjeća na orgulje, skoro --
Nemam baš odgovarajuće prave palice, možda --
ali nešto slično ovome. Samo da promijenim. (Glazba)
Nešto tako nevjerojatno jednostavno --
ali on bi doživio nešto što ja ne bih mogla,
jer ja se nalazim iznad zvuka.
Meni zvuk dolazi iz ovog smjera.
Njemu bi zvuk dolazio putem rezonatora.
Kad ovdje ne bi bilo rezonatora, imali bismo ... (Glazba)
Tako bi on imao punoću zvuka koju vi iz prvih nekoliko redova
ne biste doživjeli, niti biste je i vi u zadnjih nekoliko redova doživjeli.
Svatko od nas, ovisno o tome gdje sjedimo,
doživjet će ovaj zvuk prilično, prilično različito.
I naravno, kao sudionica zvuka,
tj. počevši od ideje kakav zvuk želim proizvesti --
primjerice, ovaj zvuk.
Možete li čuti bilo što?
Točno tako. Jer čak ga i ne dodirujem.
Ali ipak, stičemo osjećaj da se nešto događa.
Na isti način kad vidim stabla kako se povijaju,
tad zamislim to stablo kako stvara zvuk šuštanja.
Shvaćate li što govorim?
Štogod oči vide, tada se uvijek događa i zvuk.
Tako da uvijek, uvijek postoji ta golema --
hoću reći, upravo ovaj kaleidoskop stvari iz kojih možemo izvlačiti.
I tako su sve moje izvedbe zasnovane u potpunosti na onom što doživljavam,
a ne na učenju glazbenog djela, preslikavanju nečije tuđe interpretecije,
kupnji svih mogućih CD-a s tim pojedinim glazbenim djelom, i tako dalje.
Jer to mi ne daje dovoljno nečega što je toliko sirovo i tako osnovno,
i nečega čije putovanje mogu doživjeti u svojoj punini.
Može dogoditi da, u nekim dvoranama, ova dinamika može dobro uspjeti. (Glazba)
Može se dogoditi da u drugim dvoranama, ljudi jednostavno to neće doživjeti
uopće i stoga, moja razina mekanog,
nježnog sviranja će možda morati biti ... (Glazba)
Shvaćate li što mislim? Tako, zbog ove eksplozije u pristupu zvuku,
posebice preko zajednice gluhih,
ovo nije samo utjecalo na način kako glazbene institucije,
kako se škole za gluhe odnose prema zvuku, i ne samo kao sredstvu terapije --
mada naravno, kao sudionica glazbe,
to je zasigurno također slučaj.
Izgleda da su akustičari zaista morali razmišljati o vrstama dvorana
koje su gradili. Postoji tako malo dvorana u svijetu
koje zaista imaju vrlo dobru akustiku,
usuđujem se reći. S tim mislim na one u kojima možete raditi sve što zaželite.
Od najtišeg, najmekanijeg, najmekanijeg zvuka do nečega što je tako široko,
tako golemo, tako nevjerojatno! Uvijek postoji nešto --
može dobro zvučati tamo gore, a ne tako dobro tamo.
Može biti sjajno tamo, ali užasno tamo.
Može biti užasno tamo, a ne tako loše tamo, itd., itd.
I tako je pronalaženje određene dvorane nevjerojatno
-- u kojoj možete svirati točno što zamislite,
bez kozmetičkog unaprjeđenja.
I stoga, akustičari u stvari razgovaraju s ljudima koji su
oštećenog sluha, a koji su sudionici glazbe.
I to je vrlo zanimljivo.
Ja vam ne mogu dati niti jedan detalj o onome što se stvarno događa
s tim dvoranama, ali je činjenica da se obraćaju grupi ljudi
za koje smo godinama govorili,
"Pa, kako oni uopće mogu doživjeti glazbu? Znate, oni su gluhi."
Mi samo -- učinimo ovo, i zamislimo da tako izgleda gluhoća.
Ili učinimo ovo, i zamislimo da tako izgleda sljepoća.
Kad vidimo nekoga u kolicima, pretpostavimo da ne može hodati.
Možda mogu napraviti 3-4-5 koraka. To, za njih, znači da mogu hodati.
Za godinu dana, mogla bi biti još dva dodatna koraka.
Za još godinu dana, tri dodatna koraka.
To su izuzetno važni aspekti za razmišljanje.
Zato kad slušamo jedni druge,
zaista je važno za nas zaista testirati naše vještine slušanja,
kako bi koristili tijela kao rezonantnu komoru, kako bi prestali s osudama.
Meni, kao glazbenici koja se susreće s 99% nove glazbe,
vrlo je jednostavno kazati: "O, da, sviđa mi se ono djelo.
O, ne, ne sviđa mi se ono djelo." I tako dalje.
I znate, samo shvatim da moram posvetiti više vremena tim djelima.
Može biti da kemija između mene i tog određenog djela nije ona prava,
ali to ne znači da imam pravo reći da je to loše glazbeno djelo.
Jedna od divnih stvari kad ste glazbenik,
jest da ste tako nevjerojatno prilagodljivi.
Nema pravila, pravog, niti krivog načina.
Ako vas zamolim da zaplješćete -- možda mogu to učiniti.
Ako samo kažem: "Molim vas zaplješćite i stvorite zvuk grmljavine."
Pretpostavljam da smo svi doživjeli grmljavinu.
E sad, ne mislim samo na zvuk;
Mislim da stvarno slušate tu grmljavinu u sebi.
Pokušajte to stvoriti svojim pljeskanjem, samo pokušajte.
(Pljesak)
Vrlo dobro! Snijeg. Snijeg. Jeste li ikad čuli snijeg?
Publika: ne.
Evelyn Glennie: "Pa onda, prestanite pljeskati." (Smijeh) Pokušajte ponovo.
Pokušajte ponovo. Snijeg.
Vidite, budni ste.
Kiša. Nije loše. Nije loše.
Znate, zanimljivo je, međutim, pitala sam grupu djece
ne tako davno upravo isto to pitanje.
E sad -- odlična mašta, puno vam hvala.
Međutim, nitko od vas nije ustao sa stolice i razmislio,
"Hajde! Kako mogu pljeskati? U redu, možda ... (Plješće)
Možda bih mogao koristiti svoj nakit za stvaranje dodatnih zvukova.
Možda mogu koristiti druge djelove tijela za stvaranje dodatnih zvukova."
Nitko nije pomislio pljeskati različito,
drugačije od sjedenja na sjedištima i korištenja dlanova.
Na isti način kad slušamo glazbu
pretpostavljamo da sve to ulazi ovim putem.
Tako mi doživljavamo glazbu. Naravno da nije tako.
Doživljavamo grmljavinu -- grmljavinu, grmljavinu. Misli, misli, misli.
Slušaj, slušaj, slušaj. E sad -- što možemo učiniti s grmljavinom?
Sjećam se svojeg učitelja. Kad sam prvi put počela, moj doslovno prvi sat,
Bila sam potpuno pripremljena s palicama, spremna krenuti.
I umjesto da je rekao: "U redu, Evelyn, molim, stopala blago razmaknuta,
ruke otprilike pod kutem od 90 stupnjeva, palice otprilike u obliku slova V,
drži ovaj ovdje razmak, itd.
Molim te drži uspravna leđa, itd., itd., itd." --
gdje bih tako vjerojatno ostala potpuno ukočena, smrznuta,
i ne bih mogla udariti bubanj,
jer mislila bi na tako mnogo drugih stvari -- on je rekao:
"Evelyn, ponesi ovaj bubanj na sedam dana i vidjet ćemo se slijedeći tjedan."
O, nebesa! Što sam sad trebala raditi? Više mi nisu bile potrebne palice;
nije mi ih bilo dozvoljeno imati.
Morala sam u biti gledati baš ovaj određeni bubanj,
gledati kako je izrađen, čemu ove male drške služe, čemu služi snar.
Prevrtala sam ga, isprobavala s okvirom, isprobavala s glavom.
Isprobavala sa svojim tijelom, isprobavala s nakitom,
isprobavala s raznoraznim stvarima.
I naravno, vratila sam se sa svakakvim ogrebotinama i sličnim stvarima --
ali unatoč svemu, bilo je to nevjerojatno iskustvo.
jer, gdje biste uopće to mogli doživjeti u jednom glazbenom djelu?
Gdje biste uopće to mogli doživjeti u udžbeniku?
I tako se nismo nikad, nikad bavili stvarnim udžbenicima.
I tako primjerice, jedna od stvari koje naučimo
kad se odnosimo prema bivanju perkusionistom, umjesto glazbenikom,
jest najosnovnija serija pojedinačnih udaraca.
Ovako. A onda krenemo malo brže i još brže i još malo brže.
I tako dalje. Što ovo djelo zahtjeva?
Seriju pojedinačnih udaraca. I zašto to ne mogu činiti dok učim glazbeno djelo?
I to je upravo ono što je i on učinio.
I što sam postajala starijom, kad sam postala studentica
na tzv. "glazbenoj instituciji", sve je to palo u vodu.
Morali smo učiti iz udžbenika.
Sa stalnim pitanjem, "Pa, zašto? Zašto? Kakve ovo ima veze s bilo čim?
Moram odsvirati glazbeno djelo. "Pa, ovo će ti pomoći tvojoj kontroli!"
"Kako? Zašto? Moram to povezati s glazbenim djelom.
Razumijete. Trebam nešto poručiti.
"Zbog čega vježbam paradidle?
Je li to doslovno za kontrolu, za kontrolu ruke-palice? Zašto to radim?
Potrebno mi je imati razlog,
a to je poruka nečega putem glazbe."
A poručivanjem nečega putem glazbe, što je u osnovi zvuk,
tek tada možemo doprijeti raznim stvarima do raznih ljudi.
Ali ja ne želim preuzeti odgovornost za vaš emocionalni teret.
To je na vama, kad uđete u dvoranu.
Jer to tada određuje što i kako slušamo određene stvari.
Mogu se osjećati tužnom, sretnom, ushićenom, ljutom dok sviram
određena djela, ali ne želim nužno
da i vi osjećate isto što i ja.
I tako molim vas, slijedeći put kad odete na koncert,
dozvolite tijelu da bude rezonantna komora.
Budite svjesni da nećete doživjeti isto ono što i izvođač.
Izvođač je u najgorem mogućem položaju za doživljaj zvuka,
jer on čuje kontakt palice s bubnjem,
ili udar na komadić drva, ili istezanje žice, itd.,
ili udah koji stvara zvuk na puhačkim instrumentima.
Oni doživljavaju tu sirovost tamo.
Ali u isto vrijeme doživljavaju i nešto tako nevjerojatno čisto,
prije nego što se zvuk uopće i dogodi.
Molim vas primijetite život zvuka poslije prvobitnog udara,
ili udaha, kad se izvlači. Samo doživite cijelo putovanje tog zvuka
na isti način kao što sam ja željela doživjeti cijelo putovanje
baš ove konferencije, umjesto dolaska sinoć.
Ali nadam se da ćemo podijeliti neke stvari kako dan bude odmicao.
Puno vam hvala što ste me primili!
(Pljesak)