Du känner nog igen känslan.
Telefonen utstöter ett sista, vemodigt "bliiip"
och dör mitt i ett samtal.
I det ögonblicket har du nog mer lust att slänga batteriet i golvet
än att hylla det.
Men batterier är en av vetenskapens triumfer.
De låter smartphones och andra tekniska prylar finnas
utan att fängsla oss vid en infernalisk härva av strömkablar.
Ändå tappar även de bästa batterier sin laddning dag för dag,
och förlorar långsamt kapacitet tills de slutligen dör.
Varför är det så,
och hur kommer det sig att batterier kan lagra så mycket laddning?
Det började på 1780-talet med två italienska vetenskapsmän,
Luigi Galvani och Alessandro Volta,
och en groda.
Legenden säger att när Galvani studerade grodans ben,
nuddade ett metallinstrument vid en av nerverna,
och fick musklerna att rycka.
Galvani kallade det djurisk elektricitet,
i tron att en sorts elektricitet lagrades i själva livskraften.
Men Volta höll inte med,
utan menade att det var metallen som fick benet att rycka.
Diskussionen avgjordes till sist med Voltas banbrytande experiment.
Han testade sin teori med en trave omväxlande lager av zink och koppar,
åtskilda av papper eller tyg, blötlagda i en saltvattenlösning.
Det som hände i Voltas cell är något som numera kallas oxidation och reduktion.
Zinken oxiderar, vilket innebär att den förlorar elektroner,
som i sin tur tas upp av jonerna i vattnet i en process som kallas reduktion,
som skapar vätgas.
Volta skulle ha häpnat över den sista delen.
Han trodde att reaktionen skedde i kopparn,
snarare än i lösningen.
Icke desto mindre så hyllas Voltas upptäckt idag
genom att standardenheten för elektrisk spänning kallas "volt."
Oxidations/reduktionscykeln skapar ett elektronflöde mellan två ämnen,
och om man kopplar in en glödlampa eller en dammsugare mellan dem,
så får den ström.
Sedan 1700-talet har forskare förbättrat Voltas design.
De har bytt ut lösningen mot torra celler fyllda med en kemisk massa,
men principen är densamma.
En metall oxiderar och skickar iväg elektroner på jobb
innan de tas upp igen av ett ämne som reduceras.
Men alla batterier består av en ändlig mängd metall,
och när det mesta har oxiderats, dör batteriet.
Uppladdningsbara batterier ger oss en tillfällig lösning på problemet
genom att göra
oxidations/reduktionsprocessen reversibel.
Elektroner kan flöda tillbaka i motsatt riktning
med hjälp av elektricitet.
Att koppla in en laddare tar elektricitet från ett vägguttag
som driver reaktionen att regenerera metallen,
vilket gör fler elektroner tillgängliga för oxidation nästa gång de behövs.
Men inte ens laddningsbara batterier
varar för evigt.
Med tiden skapar den här processen defekter och ojämnheter i metallens yta
som hindrar den från att oxideras korrekt.
Elektronerna är inte längre tillgängliga att flöda genom en krets,
och batteriet dör.
En del vanliga uppladdningsbara batterier
dör efter bara några hundra laddningscykler
medan nyare, avancerade batterier kan klara av tusentals.
Framtidens batterier är kanske lätta, tunna ark
som utgår från kvantfysikens principer,
och håller i hundratusentals laddningscykler.
Men tills forskarna hittar ett sätt att använda rörelseenergi
för att ladda ett mobilbatteri,
som hos bilar,
eller placera solceller någonstans på din enhet,
är laddning via vägguttag,
snarare än att förbruka ett batteri för att ladda ett annat,
det bästa sättet att förekomma det ödesdigra "bliiipet".