Māte Zeme: Mūsu beigas bija nenovēršamas,
tomēr gals atkāpās.
Vējš, ūdens un uguns liegi atdzīvināja;
mēs ar tevi salabuši,
ritmi no jauna saskaņoti,
panīkušais sazaļojis.
Tu gādā par aizsardzību apmaiņā pret maniem augļiem,
pret gleznaino debesu piepildīšanu un atjaunošanu,
pret viļņotiem kalniem,
pret mežu klājumiem.
Vairs nekādas sasilšanas.
Tik tīri un vienkārši – kā mums reiz bija.
Vai atceries mani?
Visu manis cilvēkam doto?
Pajumti, zemi, jūras, putnus,
zvērus un visu cilvēci,
šo vienu vienīgo saskarni, kur ar stihijām sastopies
un virmo saskaņā.
(Klavierspēle)
(Vijoļspēle)
(Mūzika)
(Mūzikas temps paātrinās)
(Vijoļspēle)
(Mūzika)
(Vijoļspēle)
(Mūzika)
(Mūzika beidzas)
(Aplausi)
Mana daile sagrozīta,
saduļķoti ūdeņi, lauki izģērbti kaili,
iekšienē paliekošas rētas,
mūsu atmiņas sairst.
Reiz biji kā apsēsts ar manu tēlu
un manu radības stāstu;
manu dabu, tās pretpoliem,
manu vējiņu klusajiem čukstiem, kas tomēr spēj uzbrukt jūrām.
Vai atceries mani?
Visu manis cilvēkam doto?
Pajumti, zemi, jūras, putnus,
zvērus un visu cilvēci,
šo vienu vienīgo saskarni, kur tu un stihijas sastopas
un virmo saskaņā.
Nemanītais ceļinieks, kas vienmēr ceļā,
dzīvības nesējs,
vienmēr kustībā,
zemes nojums, sajūtams, sadzirdams,
stiprs un brāzmains,
pūtējs.
Ieelpo to, attīrošo vēju,
liegu un klusu,
klusāk.
Mūžam klātesošs avots,
pieaugošs un dilstošs –
gaiss.
Ritmiska straume,
plūstoša un cēla,
rāmuma viļņi,
plūstošas šķīstības stīgas,
lieti, kas atjaunojas viens divi,
sapņu upes,
nemierpilni avoti, uz Zemes to ir pārpārēm,
šķīstošs universāls šķīdinātājs,
dzēriens, šķidrums, dzīvība un spēks –
ūdens.
Dzimusi reizē ar Visumu,
cilvēku sildījusi,
gaismu tam devusi,
krāsaini stari izrotā gailošas ogles liesmas,
kvēla, varena un spoža.
Gaisa svētā meita, niknuma māte,
svelme, kas sparīgi dejo
starp pilnību un daili.
Neierobežota veiklība,
strauja un smalka,
radošuma dzirksts –
uguns.
(Dejo Canku One Star)
(Kora skandēšana)
(Bungas)
(Bungas un skandēšana)
(Mūzika beidzas)
(Aplausi)
(Vijoļspēle)
(Mūzika)
(Mūzika beidzas)
(Aplausi)