אני כאן היום בניסיון להיות משהו שאני לא,
שזה משהו שאני מנסה לעשות כבר שנתיים:
לכתוב הרצאת TED, לחלוק את הרעיונות שלי,
לדבר בפני קבוצה כל כך גדולה של אנשים.
אני יודעת שרבים מכם בטח חושבים, "היא נשמעת קצת ביישנית."
או אולי, "היא בטח נלחצת בקלות."
כן, כל הדברים האלה נכונים במאה אחוזים, אבל למה?
כדי לענות בפשטות, אני אדם מופנם.
אז מה זה אדם מופנם?
אדם מופנם הוא אדם שקט שלא אוהב לדבר הרבה
ואוהב לשמור את המחשבות שלו בעיקר לעצמו.
הם מסוג האנשים שחוזר הביתה כדי להירגע וכדי שיהיה לו זמן לחשוב.
אבל זה לא אומר שאדם חברותי לא יכול להיות מופנם.
כל עוד הם נהנים מהזמן השקט עם עצמם,
הם כנראה מופנמים במידה כלשהי.
אז הדבר העיקרי שאני רוצה לדבר עליו בשיחה הזו
הוא שאין שום דבר רע בלהיות אדם מופנם.
למרות זאת, החברה לא רואה את זה באותה צורה.
החברה לימדה אותנו שלהיות מופנם זה הדבר הכי גרוע שאפשר להיות
ושכולם צריכים להיות מוחצנים.
אומרים לנו שלהיות חברותי זה טוב ושלהיות ביישן ושקט זה רע.
אומרים לנו בבית הספר היסודי שאנחנו צריכים להרים את היד
ולהשתתף בשיעורים או שיורידו לנו ציון.
כל שנה בימי הורים, ההורים שלי שמעו את אותו הדבר:
"הבת שלכם מאוד ביישנית, היא צריכה ללמוד לדבר יותר."
אמרו לי לחלוק את קולי כשמתאפשר.
כאדם מופנם, אלה דברים קשים להשגה.
זו הסיבה שהצטרפתי למועדון TED Edלפני שנתיים -
כדי להוכיח לא רק לעצמי אלא לכולם שאני לא ביישנית.
אני יכולה לכתוב הרצאה כמו כולם,
זה לא עניין גדול.
בעיה קטנה - מעולם לא כתבתי הרצאה.
לא יכולתי למצוא נושא שבאמת מעניין אותי
שהרגשתי שרציתי לחלוק עם העולם.
הייתי מגיעה לכל פגישה
וצופה בעמיתים שלי ממשיכים לפתח את ההרצאות שלהם
והייתי מתוסכלת מעצמי.
למה הם יכולים לחלוק את הרעיונות שלהם בקלות ואני לא יכולה לחשוב אפילו על נושא?
עכשיו, במחשבה לאחור, אני מבינה שיש לי תשוקות,
יש לי השקפות על העולם ויש לי דיעות.
אני פשוט לא רוצה לחלוק אותן כי אני אדם מופנם.
אבל האם זה דבר רע?
הסטטיסטיקה אומרת שמחצית מהאמריקאים הם אנשים מופנמים.
אז החברה אומרת למחצית מהאמריקנים - בערך 160 מיליון אנשים -
שהם צריכים לשנות את מי שהם
כדי שיקבלו אותם, כדי להיות מצליחים ומאושרים.
תזכרו,
בתוך הקבוצה הגדולה של אנשים מופנמים יש אנשים כמו:
אלטון ג'ון, אמה ווטסון, מייקל ג'ורדן, אודרי הפבורן, אלברט איינשטיין,
וכל כך הרבה אנשים נוספים, מדהימים, מעוררי השראה.
אתם חושבים שלהיות מופנם עצר מישהו מהם
מהשגת המטרה שלו או מלהיות מאושר?
לא.
להרבה מכם בטח אמרו משהו כמו
"למה להיות מובל כשאתה יכול להיות מוביל."
אבל מה לגבי כל מנהיג צריך מונהגים?
בואו נסתכל על מר ג'סטין טרודו, ראש ממשלת קנדה.
אתם חושבים שהוא היה מגיע לאיפה שהוא היום ללא תמיכת האנשים?
אם כולם היו מנסים להיות מנהיגים אף אחד לא היה באמת מצליח
כי המובלים הם אלה שמגדירים מנהיג אמיתי.
אבל זה לא אומר שאנשים מופנמים לא יכולים להיות מנהיגים.
בואו נסתכל על אברהם לינקולן, רוזה פארקס וגאנדי.
כולם מנהיגים מעוררי השראה וכולם היו מופנמים.
במסגרת עסקית,
מנכ"ל של חברה יסתכל על אדם מופנם ויגיד
"אם הם לא הולכים לשתף את הרעיונות שלהם הם חסרי תועלת מבחינתי."
ובכן, נחשו מה?
החברות האלה מפסידות.
אנשים מופנמים ידועים בזה שהם מגוונים, אחראיים,
עובדים טוב בקבוצות קטנות ולבד.
אז ללהיות אדם מופנם אין השפעה על
כמה מאושרים או כמה מצליחים אתם הולכים להיות
כל עוד אתם רואים את זה באור הנכון.
אם אתם רואים את עצמכם כאנשים מופנמים
וחושבים שזה הדבר הגרוע ביותר בעולם,
אתם אף פעם לא הולכים להיות באמת מאושרים עם עצמכם
ואתם הולכים לנסות להשתנות כל הזמן כדי להתאים לחברה.
אבל אם תקבלו את עצמכם כאנשים מופנמים ואתם מאושרים,
אין שום דבר שיפריע לכם
להשיג את המטרות שלכם ולהשיג את מה שאתם רוצים.
בסך הכל, אין שום דבר רע בלהיות מופנם.
לא משנה מה החברה תגיד,
אתם לא צריכים לשנות את עצמכם כי להיות מופנם זה מצויין.
לפני שאני מסיימת, אני רוצה לסיים עם ציטוט מהספר
"דממה, הכוח של אנשים מופנמים בעולם שלא יכול להפסיק לדבר"
מאת סוזן קיין.
"הסוד לחיים הוא לשים את עצמכם באור הנכון.
לחלק, זה האור של ברודווי, לאחרים, זהו שולחן עבודה מואר."
אז בפעם הבאה שתראו את הילד השקט בסוף הכיתה
שלא משתתף הרבה בשיעורים,
אני רוצה שתחשבו,
"אני תוהה אילו דברים נהדרים הם הולכים לעשות בקרוב."
תודה רבה לכם.
(מחיאות כפיים)