Orvos vagyok, fertőzéstan szakirányon tanultam,
és a képzésem után
Szomáliába költöztem
San Franciscóból.
És így köszönt el tőlem
a fertőző osztály vezetője
a San Francisco-i Közkórházban:
"Gary, ez a legnagyobb hiba, amit valaha is elkövetsz".
De egy menekültügyi helyzetbe csöppentem,
ahol egymillió menekült volt 40 táborban,
és hatan voltunk orvosok.
Sokféle járvány volt ott.
Az én feladataim nagyrészt a
tuberkulózissal függtek össze,
aztán lecsapott ránk egy kolerajárvány.
Így a tuberkulózis
és a kolera terjedésének
megállításáért voltam felelős.
Annak érdekében, hogy ezt meg tudjuk tenni,
az egészségügyi dolgozók korlátozott száma miatt,
természetesen menekülteket kellett toboroznunk, akikből
az egészségügyi dolgozók specializált, új kategóriája jött létre.
Három évig tartó, Szomáliában végzett munka után
felvettek az Egészségügyi Világszervezethez
és beosztottak az AIDS munkacsoportba.
Elsődleges felelősségem Uganda volt,
de dolgoztam Ruandában, Burundiban,
és Zairében is -- most Kongó a neve --,
Tanzániában, Malawiban és több más országban.
A kinti utolsó megbízatásom egy egység vezetése volt,
amit intervenciófejlesztésnek neveztek,
és az intervenciók kifejlesztéséért volt felelős.
10 évnyi külföldi munka után
kimerültem.
Már alig maradt erőm.
Egyik ország után a másikba utaztam.
Érzelmileg elszigeteltnek éreztem magam.
Haza akartam jönni.
Sok halált láttam,
főleg járványhalált,
és a járványhalál, az más érzés.
Tele van pánikkal és félelemmel,
hallottam a nőket jajgatni és sírni
a sivatagban.
Haza akartam jönni és szünetet tartani,
és talán újrakezdeni.
Nem volt tudomásom semmilyen járványproblémáról
Amerikában.
Tulajdonképpen, nem volt tudomásom semmilyen problémáról Amerikában.
Tulajdonképpen -- tényleg így volt.
És tulajdonképpen elmentem meglátogatni a barátaimat
és észrevettem, hogy van vizük,
ami épp a lakásukba van bevezetve.
Hányan voltak már Önök közül ilyen szituációban?
(Nevetés)
És néhány barátomnál, tulajdonképpen soknál
a víz több mint egy helységbe volt bevezetve.
És azt is észrevettem, hogy tekerik
azt a kis hőmérsékletszabályozó eszközt,
hogy megváltoztassák a lakásuk hőmérsékletét
egy-két fokkal.
Most már én is ezt teszem.
És tényleg nem tudtam, hogy mihez kezdjek,
de a barátaim elkezdtek mesélni nekem
gyerekekről, akik lőfegyverrel más gyerekekre lövöldöznek.
És feltettem a kérdést, hogy
mit tesztek ez ellen?
Mit tesztek Amerikában ez ellen?
Két alapvető magyarázat
vagy ötlet volt jellemző.
Az egyik a büntetés.
Erről már hallottam korábban.
Mi, akik dolgoztunk viselkedési szakterületen,
tudtuk, hogy a büntetés olyasmi, amit vitatnak,
de egyúttal túl is értékelnek.
Nem fő mozgatórugója a viselkedésnek,
és nem fő mozgatórugója a viselkedés megváltozásának sem.
Ezen kívül, a büntetés emlékeztetett engem
a hajdani járványokra,
amiket korábban teljesen félreértettek,
mert a tudomány akkor még nem volt jelen,
pestis járvány,
vagy tifusz vagy lepra,
ezeknél a jellemző elképzelés az volt, hogy
rossz emberek voltak, vagy rossz testnedveik voltak vagy rossz volt a levegő,
és az özvegyeket körbevonszolták az várárok mentén
és a börtönök is a megoldás részei voltak.
A másik magyarázat, vagy inkább
megoldási javaslat,
hogy hozzuk rendbe mindezeket:
az iskolákat, a közösséget, az otthonokat, a családokat,
mindent.
És erről is hallottam már korábban.
Úgy neveztem ezt, hogy a "minden"-elmélet.
vagy EOE: Minden a földön.
De arra is rájöttünk
más folyamatok és problémák kezelésekor,
hogy néha nem szükséges mindent kezelni.
És hát az volt az érzésem,
hogy itt egy óriási szakadék tátong.
Az erőszak problémájával kudarcot vallottunk.
és történelmileg ugyanez a helyzet
sok más területen.
A hasmenéses betegségekkel kudarcot vallottunk
A maláriával kudarcot vallottunk.
Gyakran újra kell gondolni egy stratégiát.
Nem mintha lett volna ötletem, hogy mi legyen az,
de volt egy megérzés, hogy tennünk kell
valamit új típusú munkatársakkal,
valamit, ami a viselkedés megváltoztatására irányul,
valamit, ami a közoktatásra irányul.
Elkezdtem kérdéseket feltenni
és kutatni a szokásos dolgokat,
amiket korábban is vizsgáltam,
például, hogy mit mutatnak a térképek?
Mit mutatnak a grafikonok?
Mit mutatnak az adatok?
És az erőszaktérkép
a legtöbb amerikai városban
a következőt mutatta.
Kolóniák rajzolódtak ki.
Ez emlékeztetett engem azokra a kolóniákra, amelyeket
fertőző járványoknál láttunk,
például a koleránál.
Aztán megnéztük a térképeket
és a térképeken a görbék
tipikus hullámzása volt látható,
mert minden járvány
többféle járvány kombinációja.
Így hasonlított a fertőző járványok térképére.
Ekkor megkérdeztük,
mi az, ami igazán előrevetít egy erőszakos esetet?
És kiderült, hogy egy erőszakos eset
legnagyobb kiváltó oka egy korábban előforduló erőszakos eset.
Ami szintén úgy hangzik, mint amikor van egy influenza eset,
valaki továbbadta valakinek az influenzát vagy megfázást,
vagy, hogy a tuberkulózis legnagyobb kockázati tényezője
a TBC-vel való érintkezés.
Azt látjuk tehát, hogy az erőszak, bizonyos módon,
úgy viselkedik, mint egy fertőző betegség.
Tudjuk ezt egyébként
az általános tapasztalatainkból is,
vagy újságban megírt, erőszak terjedéséről
szóló történetekből, melyek oka verekedés,
bandaháborúk, polgárháborúk,
sőt még fajirtások is.
Ugyanakkor van azért jó hír is ezzel kapcsolatban,
mert van rá mód, hogy megállítsuk a járványokat,
és igazából csak három teendő van,
hogy megállítsuk a járványokat,
és az első, hogy megakadályozzuk a továbbadást.
Ahhoz, hogy megakadályozzuk a továbbadást,
ki kell nyomozni és meg kell találni az első eseteket.
Más szavakkal, a tbc-hez az kell, hogy találjunk valakit,
aki aktív tbc-s, aki megfertőz másokat.
Érthető?
Ezt speciális munkatársak végzik.
Erre a konkrét problémára
létrehoztunk egy új munkatársi kategóriát,
ők, mint a SARS-munkatársak
vagy, mint akik felkutatják a madár-influenzavírust,
megtalálhatják az első eseteket.
Ez esetben, olyan valakit, aki nagyon mérges,
mert valaki ránézett a barátnőjére,
vagy tartozik neki,
és találhatunk munkatársakat és kiképezhetjük őket
erre a specializált feladatra.
A másik teendő, természetesen,
megelőzni a további terjedést,
azaz, meg kell találnunk azokat, akik veszélyeztetettek,
de feltehetően nem fertőznek azonnal,
mint valaki egy enyhébb lefolyású tbc-vel,
vagy valaki, aki csak mászkál a peremkerületekben,
de ugyanabban a csoportban,
és szükséges, hogy bizonyos módon
őket is kezeljék,
különös tekintettel a sajátos betegségfolyamatra.
A harmadik rész pedig, hogy változtassunk a normákon,
azaz, egy sor közösségi tevékenységen,
újjáalakítás, oktatás
és mindebből létrejön az úgynevezett
csoportimmunitás.
E tényezők kombinációjával
tudtuk az AIDS járványt Ugandában
sikeresen megállítani.
Ezért azt határoztuk el 2000-ben,
hogy mintegy adaptáljuk mindezt
új munkatársi kategóriák bevonásával,
az elsők az erőszak-megszakítók lettek.
Aztán pedig mindezt alkalmaztuk,
egy peremkerületben,
abban, ami a legrosszabb rendőrkerület volt
az Egyesült Államokban abban az időben.
Tehát, erőszak-megszakítók ugyanabból a csoportból toborozva,
hitelesség, bizalom, hozzáférés,
éppúgy, mint az egészségügyi dolgozóknál Szomáliában,
de egy más feladatkörre kialakítva,
kiképezve a meggyőzésre,
emberek megnyugtatására, időnyerésre, dolgok rendbetételére.
Aztán egy másik munkatársi kategória
a segítő munkatársak, akik lehetőleg
terápián tartják az embereket 6-24 hónapig.
Ahogy a tbc-nél is, de a cél a viselkedésváltozás.
Aztán egy sor közösségi tevékenység
a normák megváltoztatásáért.
Nos, az első kísérletünk
67%-os csökkenést eredményezett
a lövöldözések és gyilkosságok előfordulásában
West Garfield-ben, Chicago peremkerületében.
(Taps)
És ez szép dolog volt
maga a peremkerület számára is,
először 50-60 napig, aztán 90 napig,
aztán sajnos, újra volt egy lövöldözés
újabb 90 nap múlva,
és az anyukák kint mászkáltak délután.
Használták a parkokat, amelyeket korábban nem használtak.
A nap kisütött. Mindenki boldog volt.
De természetesen a finanszírozók azt mondták: "Várjunk csak,
csináljuk meg újra!"
És így szerencsére újból kellett
támogatást szereznünk, hogy megismételjük ezt a gyakorlatot
és íme az egyik az újabb négy peremkerületből,
ahol 45 %-os csökkenés volt a lövöldözések és gyilkosságok előfordulásában.
És azóta, ezt 20 alkalommal
ismételtük meg.
Voltak független értékelések,
amelyeket támogatott az Igazságügyi Minisztérium,
valamint a CDC, ezeket Johns Hopkins készítette,
és 30-50 %-os, valamint 40-70 %-os csökkenést mutattak
a lövöldözések és gyilkosságok előfordulásában,
az új módszernek köszönhetően.
Valójában három ilyen független
értékelés volt ez idáig.
Sok figyelmet kaptunk ennek eredményeképpen,
beleértve, hogy címlaptörténetet írt rólunk
The New York Times' Sunday magazin.
Az Economist 2009-ben
azt írta, hogy ez az "a megközelítés, ami előtérbe fog kerülni."
Még egy film is készült a munkánkat körbejárva.
[The Interrupters]
Mindazonáltal, ne bízzuk el magunkat,
mert sok ember nem értett egyet
azzal, ahogy mi viszonyulunk ehhez.
Sok kritikát kaptunk,
sok ellenkezést,
sok ellenzőt.
Más szavakkal, hogy érted azt, hogy egészségügyi probléma?
Hogy érted azt, hogy járvány?
Hogy érted azt, hogy nem rossz fiúk?
És egész iparágak léteznek
a rossz emberek kezelésére.
Hogy érted azt, hogy bevonni olyanokat,
akiknek van hátterük?
Az üzleti barátaim azt mondták:
"Gary, téged rettenetesen kritizálnak.
Valamit biztosan jól csinálsz."
(Nevetés)
A zenész barátaim hozzátették azt a szót, hogy "haver".
Egyébként ráadásul
ott volt ez a probléma,
még amiatt is élesen kritizáltak minket,
hogy nem foglalkozunk az összes többi problémával.
De azért képesek voltunk kezelni a maláriát,
és csökkenteni a HIV terjedését, csökkenteni a hasmenéses betegségek terjedését
olyan helyeken, ahol szörnyű a gazdasági helyzet,
anélkül, hogy meggyógyítottuk volna a gazdaságot.
Tehát, tulajdonképpen az a helyzet, hogy
bár van némi ellenkezés,
a mozgalom nyilvánvalóan fejlődik.
Sok egyesült államokbeli nagyváros,
köztük New York, Baltimore,
Kansas City,
ezek egészségügyi igazgatása működteti ezt a programot.
Chicago-ban és New Orleans-ban, az egészségügyi igazgatásuknak
nagy szerepe van ebben.
Az ügyet most jobban felkarolja az igazságszolgáltatás,
mint évekkel ezelőtt.
Traumaközpontok és kórházak
veszik ki részüket a siker érdekében.
Az USA polgármestereinek konferenciája
nemcsak a megközelítést támogatta,
hanem a konkrét modellt is.
Ahol igazán befogadták, még gyorsabban is,
az a nemzetközi környezet,
például 55 %-os csökkenés volt
az első peremkerületben, Puerto Rico-ban
vagy például most kezdődnek az "erőszak-megszakítások" Hondurasban,
vagy például a stratégiát alkalmazták Kenyában,
a mostani választásokon,
vagy például 500 "erőszak-megszakítás" történt Irakban.
Tehát az erőszak úgy reagál, mint egy betegség,
valamint úgy viselkedik, mint egy betegség.
Tehát az elméletet, bizonyos módon,
tulajdonképpen alátámasztja a kezelés.
És nemrég az Institute of Medicine
közzétett egy műhelytanulmányt,
amely átvizsgált néhány adatot,
köztük az idegtudomány adatait,
hogy valójában hogyan történik a probléma továbbadása.
Úgy gondolom, hogy ez jó hír,
mert alkalmat nyújt arra,
hogy kilépjünk a középkorból,
ahol, érzésem szerint ez a terület volt mostanáig.
Alkalmat ad arra, hogy megfontoljuk a lehetőséget,
hogy a börtönöket felcseréljük
játszóterekre és parkokra,
és megfontoljuk a lehetőséget,
hogy a peremkerületeinkkel szomszédi viszonyba kerüljünk,
és teret adjunk egy új stratégiának,
új módszerek sorának, új munkatársak sorának:
a tudomány, bizonyos módon felváltja a moralitást.
És az érzelmektől való elmozdulás
a legfontosabb része a megoldásnak,
a tudomány felé, amely a megoldás fontosabb része.
Nos hát, nem akartam én ezzel előjönni egyáltalán.
Úgy volt, hogy
akartam egy kis szünetet,
aztán néztünk térképeket, néztünk grafikonokat,
feltettünk néhány kérdést,
kipróbáltunk néhány eszközt,
amiket tulajdonképpen már sokszor használtak korábban
más dolgokra.
Ami engem illet, menekülni akartam
a fertőző betegségektől,
és nem tettem.
Köszönöm.
(Taps)