Când vezi vâscul s-ar putea să vrei să o iei la fugă,
sau dacă ai pus ochii pe cineva,
să aştepţi momentul potrivit sub fructele sale albe ca zăpada.
Dar cum a luat naştere tradiţia de Crăciun
a sărutatului sub vâsc?
Acest obicei se împleteşte cu mitologia şi biologia
acestei ciudate plante.
Există peste 1000 de specii de vâsc,
care cresc peste tot în lume.
De fapt, anticii erau atât de fascinaţi
de modul neobişnuit de creştere al plantei
încât au introdus-o în legende şi mituri.
În Roma antică,
Pliniu cel Bătrân a descris cum preoţii druizi din Anglia antică
credeau că vâscul este o plantă trimisă din cer de către zei.
Astfel explicau aşezarea ei ciudată pe ramurile cele mai înalte
ale anumitor copaci.
De asemenea, credeau că are puteri vindecătoare
şi conferă fertilitate.
În Scandinavia, legenda vorbește despre calităţile lui mistice
în povestea zeului Baldr şi a mamei sale Frigg,
zeiţa dragostei, căsătoriei şi fertilităţii.
Frigg îşi iubea întra-atât fiul, încât a cerut plantelor, animalelor
şi obiectelor să jure că nu îl vor răni niciodată.
În graba ei însă, a omis vâscul.
Loki, zeul cel răutăcios a realizat această scăpare
şi i-a străpuns inima lui Baldr cu o săgeată
făcută dintr-o ramură de vâsc.
Frigg a vărsat lacrimi de tristeţe
care s-au transformat în fructele albe ale vâscului,
şi, insuflându-le milă celorlalţi zei, aceştia au decis să-l reînvie pe Baldr.
Auzind această veste, Frigg a fost copleşită de bucurie
şi a transformat vâscul dintr-un simbol al morţii
într-unul al dragostei şi păcii.
Ea a înfiinţat o zi de armistiţiu pentru toate luptele,
şi toţi cei care trec pe sub ramurile sale să se îmbraţişeze
ca să răspândească mai multă dragoste în lume.
În secolul al XVII-lea,
coloniştii britanici care au ajuns în Lumea Nouă
au găsit o specie de vâsc,
diferită, dar totuşi foarte asemănătoare.
Au relatat aceste poveşti despre magie, fertilitate și dragoste,
răspândind tradiţia şi în America.
Până în secolul al XVIII-lea,
britanicii au transformat-o într-o tradiţie de Crăciun,
dar acest obicei nu a izvorât doar din imaginaţia umană.
Totul a fost inspirat de biologia intrigantă a plantei.
Vedem vâscul ca pe o decoraţie festivă,
dar ataşată pe copaci este o plantă parţial parazită.
Vâscul se bazează pe nişte rădăcini modificate numite haustorii
care pătrund în scoarţa copacului
şi absorb apa şi mineralele
pe care copacul le transportă ascendent prin tulpină.
Ca să colonizeze copacii din apropiere,
vâscul se bazează pe păsări şi alte creaturi
ca să-i împrăştie seminţele.
Păsările care mănâncă fructele albe şi lipicioase
scapă de seminţele lipicioase ştergându-le de scoarţa copacilor.
Sau cu puţin noroc, le excretă pe copac
unde germinează şi încep să crească.
Datorită rezistenţei şi frunzişului care rămâne verde
chiar dacă copacii îşi pierd coroana,
putem înţelege de ce vâscul i-a fascinat pe strămoşii superstiţioşi.
Au asociat-o cu fertilitatea şi i-au conferit calităţi magice.
Vâscul inspiră uluire şi în prezent,
prin diversitatea vieţii pe care o susţine.
Mai mult decât un parazit, este cunoscut ca o specie cheie.
Este hrană pentru multe animale,
inclusiv cerbi,
elani,
veveriţe,
veveriţe cu fălci
porci spinoşi,
prigori,
mierle albastre,
turturelele,
şi fluturii Delias.
Unele specii de vâsc devin boscheţi deşi,
care oferă păsărilor un loc bun pentru cuibărit.
În ciuda relaţiei lor parazitare cu arborii,
vâscul ajută alte plante.
De exemplu, ienupărul înmugureşte lângă vâsc
şi beneficiază de păsările care-i mănâncă fructele.
Prin avantajele pe care le aduce, vâscul influenţează diversitatea
şi permite ecosistemelor să înflorească.
S-ar putea spune că viaţa acestei plante imită legenda.
În sălbăticie, vâscul uneşte vieţuitoarele,
iar în tradiţii îndeplineşte acelaşi lucru.