Pre pet godina sam dobila posao iz snova.
Bila sam strana dopisnica na Bliskom Istoku
koja je izveštavala za ABC vesti.
Međutim, brod je propuštao,
imali smo problem s našom industrijom,
i smatrala sam da bi ga trebalo popraviti.
Vidite, stigla sam na Bliski Istok tačno krajem 2007,
a to je bilo na otprilike polovini
rata u Iraku.
No, do momenta kad sam stigla tamo, već je bilo skoro nemoguće
naći priče o Iraku na televiziji.
Njegovo pokrivanje je opalo širom medija,
širom mreža.
A od priča koje su dospele u vesti,
više od 80 procenata je bilo o nama.
Izostajale su priče o Iraku,
o ljudima koji žive tamo
i šta im se dešavalo pod teretom rata.
Avganistan je već ispao sa dnevnog reda.
Manje od jednog procenta svih priloga u vestima 2008.
se bavilo ratom u Avganistanu.
Bio je to najduži rat u istoriji SAD-a,
ali informacije su bile tako oskudne
da su nam nastavnici sa kojima smo razgovarali
rekli da im je problem da objasne svojim đacima
šta mi to radimo tamo,
s obzirom na to da su roditelji tih đaka
se borili i ponekad umirali preko mora.
Izgubili smo pojam o tome,
i nije se samo radilo o Iraku i Avganistanu.
Od ratnih zona, preko klimatskih promena
do raznih pitanja u vezi sa krizom u javnom zdravstvu,
propuštali smo nešto što nazivam problemima na nivou vrste
jer bi nas kao vrstu ovi problemi mogli da unište.
A neuspevajući da razumemo složene probleme našeg vremena,
suočavamo se sa određenim praktičnim implikacijama.
Kako da rešimo probleme
koje temeljno ne razumemo,
koje ne možemo da pratimo u realnom vremenu
i kod kojih su ljudi koji rade na tim problemima
nama nevidljivi,
a ponekad i nevidljivi jedni za druge?
Kada se osvrnete na Irak,
tih godina kad nam je priča izmicala,
tih godina se njihovo društvo raspadalo,
tada smo podesili uslove za ono što će postati uspon ISIS-a,
preuzimanje Mosula od strane ISIS-a
i terorističkog nasilja koje se širilo
mimo granica Iraka na ostatak sveta.
Otprilike u to vreme, kad sam postajala svesna toga,
pogledala sam preko granice Iraka
i primetila da nam još jedna priča izmiče:
rat u Siriji.
Da ste bili stručnjak za Bliski Istok, znali biste da je Sirija veoma važna
od samog početka.
Ali je na kraju završila, zaista,
kao jedna od zaboravljenih priča Arapskog proleća.
Unapred sam videla implikacije.
Sirija je prisno povezana sa regionalnom bezbednošću,
sa globalnom stabilnošću.
Osećala sam da ne bismo smeli dopustiti
da to postane još jedna priča koju smo zapostavili.
Pa sam napustila svoj veliki posao na TV-u kako bih osnovala vebsajt: "Syria Deeply".
Osmišljen je da bude vesti i izvor informacija
kojima se olakšava razumevanje složenih pitanja,
i u proteklih nekoliko godina, sajt je bio izvor
za zakonodavce i stručnjake koji rade na konfliktu u Siriji.
Sagradili smo poslovni model
zasnovan na doslednim informacijama visokog kvaliteta
i na konsultovanju najvećih stručnjaka po tom pitanju.
I otkrili smo da je to model koji može da se širi.
Dobijali smo strastvene zahteve da i drugo obrađujemo u "Deeply"-ju.
Pa smo počeli da se bavimo drugim stvarima sa spiska.
Ja sam tek jedna od mnogih preduzetnika,
i mi smo tek jedna od mnogih start-ap firmi
koje pokušavaju da poprave loše strane vesti.
Svi mi u u prvim redovima znamo
da nešto nije u redu sa industrijom vesti.
Pokvarena je.
Poverenje u medije je dostiglo istorijski minimum.
A statistika koju vidite na ekranu je od septembra -
pretpostavlja se da je sad još gore.
Ali možemo ovo da popravimo.
Možemo da popravimo vesti.
Znam da je to tako.
Možete me nazivati idealistom; ja sebe nazivam marljivim optimistom.
I znam da nas ima mnogo.
Imamo ideje kako da popravimo stvari,
i ja želim da podelim tri do kojih smo došli tokom našeg rada.
Prva ideja:
potrebne su nam vesti izgrađene na istinskom poznavanju materije.
Zbog talasa i talasa otpuštanja u redakcijama širom naše države,
izgubili smo umetnost specijalizovanja.
Specijalizovano izveštavanje je ugroženo.
Kada se radi o inostranim vestima,
možemo to da popravimo radeći sa više lokalnih novinara,
tretirajući ih kao naše partnere i saradnike,
a ne tek kao "fiksere" koji nam dodaju brojeve telefona i zvučne isečke.
Naši lokalni reporteri iz Sirije i širom Afrike i Azije
nam donose priče koje zasigurno sami ne bismo otkrili.
Poput ove iz predgrađa Damaska o trci u invalidskim kolicima
koja je dala nadu onima povređenim u ratu.
Ili ova iz Sijera Leonea
o lokalnom poglavici koji je obuzdao širenje ebole
tako što je sam organizovao karantin u svojoj oblasti.
Ili ova sa granice Pakistana,
o avganistanskim izbeglicama koje teraju da se vrate domovima pre vremena,
pod pretnjom policijskog zastrašivanja.
Naši lokalni novinari su nam mentori.
Podučavaju nas nečem novom svakodnevno
i donose nam priče koje je važno svi mi da znamo.
Druga ideja:
potrebna nam je nekakva Hipokratova zakletva za industriju vesti,
zavet da, pre svega, nećemo nanositi štetu.
(Aplauz)
Novinari moraju da budu jaki.
Moramo govoriti istinu onima na vlasti,
ali takođe moramo da budemo odgovorni.
Moramo da dosegnemo sopstvene ideale
i moramo da prepoznamo
kada ono što radimo može da nanese štetu društvu,
kada gubimo iz vida da je novinarstvo u službi javnosti.
Posmatrala sam kako pokrivamo krizu o eboli.
Pokrenuli smo Ebola Deeply. Dali sve od sebe.
Ali smo primetili da je javnost
preplavljena histeričnim i senzacionalističkim vestima,
ponekad netačnim, ponekad potpuno pogrešnim.
Stručnjaci za javno zdravlje mi govore da nas je to koštalo ljudskih života
jer pokretanjem dodatne panike i povremenim grešenjem kod činjenica,
otežali smo ljudima da reše
ono što se zaista dešavalo na terenu.
Sva ta buka je otežala donošenje pravilnih odluka.
Kao industrija, možemo bolje,
ali je neophodna svest o tome u čemu smo grešili poslednji put,
i odlučnost da sledeći put ne radimo tako.
To je izbor.
Moramo da odolimo iskušenju da koristimo strah zarad rejtinga.
A ta odluka mora da se donese u pojedinačnim redakcijama
i sa pojedinačnim izvršnim urednicima vesti.
Jer kad naiđe sledeći smrtonosni virus,
moglo bi da bude mnogo gore i da posledice budu mnogo veće,
ako uradimo što i prošli put;
ako naše izveštavanje nije odgovorno i ispravno.
Treća ideja?
Moramo da prigrlimo složenost,
ako želimo da razumemo složeni svet.
Prigrliti složenost -
(Aplauz)
ne tretirati svet pojednostavljeno jer jednstavnost nije tačna.
Živimo u složenom svetu.
Vesti su obrazovanje za odrasle.
Naš posao kao novinara je da zagazimo do lakata u složenost
i da nađemo nove načine kako da ostali lakše razumeju.
Ako to ne uradimo,
ako se pretvaramo da postoje samo jednostavni odgovori,
sve povlačimo niz provaliju.
Razumevanje složenosti je jedini način da se spoznaju istinske pretnje
koje su iza ugla.
Naša je odgovornost da prevedemo te pretnje
i da vam pomognemo da razumete šta je stvarno,
kako biste mogli da se pripremite i da znate kako da se pripremite
za ono što sledi.
Ja sam marljivi optimista.
Verujem da možemo da popravimo ono što je pokvareno.
Svi to želimo.
Postoje odlični novinari koji rade odličan posao -
samo su nam potrebni novi formati.
Iskreno verujem da je ovo vreme novog buđenja,
novog zamišljanja naših mogućnosti.
Verujem da se pokvareno može popraviti.
Znam da možemo da popravimo vesti.
Znam da je vredno truda
i zaista verujem da ćemo na kraju
pronaći pravo rešenje za ovo.
Hvala vam.
(Aplauz)