Öt évvel ezelőtt megvolt az álommunkám.
Külföldi tudósító voltam a Közel-Keleten
az ABC News alkalmazásában.
De volt egy repedés a falban,
egy probléma az iparágunkkal,
melyet érzésem szerint meg kellett oldanunk.
Éppen 2007 vége felé kerültem a Közel-Keletre,
nagyjából
az iraki háború közepén.
De mire odakerültem, már szinte lehetetlen volt
Irakról szóló híreket találni a közvetítésekben.
Csökkent a lefedettség a határ mentén
a hálózatok között.
És a mégis átjutó történetek
több mint 80 százalékban rólunk szóltak.
Nem volt hírünk Irakról,
az ott élő emberekről,
hogy mi történt velük a háború nyomása alatt.
Afganisztán már lekerült a napirendről.
2008-ban a híreknek kevesebb, mint egy százaléka
szólt az afganisztáni háborúról.
Ez volt az USA történetének leghosszabb háborúja,
de annyira kevés információnk volt róla,
hogy a megkérdezett tanárok
azt mondták, gondot jelent elmagyarázni a diákoknak,
mit is csinálunk mi ott.
Mindeközben voltak diákok, akiknek szülei
ott harcoltak és néha meg is haltak a tengerentúlon.
Lehúztuk a rolót,
és nemcsak Irak és Afganisztán vonatkozásában.
A konfliktuszónáktól a klímaváltozáson át,
a legkülönbözőbb témákig az egészségügyi válsággal kapcsolatban,
hiányoztak az általam fajmeghatározónak titulált problémák,
mivel emberi fajként ezek miatt a süllyesztőbe is kerülhetünk.
És ha nem értjük meg napjaink összetett problémáit,
komoly gyakorlati következményekkel kell szembenéznünk.
Hogyan oldunk meg olyan problémákat,
melyeket alapjaiban nem értünk,
amiket nem követhetünk nyomon valós időben,
és az emberek, akik ezeken dolgoznak,
láthatatlanok számunkra,
és néha egymás számára is?
Ha visszagondolunk Irakra,
az érdemi hír nélküli évek voltak
a társadalom széthullásának évei,
amikor éppen megteremtettük a feltételeit az Iszlám Állam későbbi felemelkedésének,
Moszul ISIS általi elfoglalásának,
és a terrorhullámnak,
ami túlterjedt Irak határain, és szét a világban.
Akkoriban, amikor erre a megállapításra jutottam,
kicsit túltekintettem Irak határain
és észrevettem, hogy egy másik történet elkerülte a figyelmünket:
a szír háború.
A közel-kelet-szakértők tudták, hogy Szíria nagyon fontos volt
már a kezdetektől.
De a végén mégis egyike lett
az Arab Tavasz elfelejtett történeteinek.
Rögtön láttam, mit jelent ez.
Szíria szorosan kötődik a regionális biztonsághoz,
a globális stabilitáshoz.
Úgy éreztem, nem hagyhatjuk,
hogy ez is az elfeledett történetek egyike legyen.
Otthagytam a tévés állást és weboldalt indítottam "Szíriáról elmélyülten" címmel.
Információs és hírforrásnak szántam,
amely segít eligazodni egy összetett kérdésben,
és az elmúlt négy évben forrásul szolgált
a szír konfliktussal foglalkozó politikusok és szakemberek számára is.
Üzleti modellt készítettünk
konzisztens és megbízható információk alapján,
összehívva a legnagyobb koponyákat a témában.
A modell általános sikert aratott.
Az emberek hevesen igényelték, hogy más dolgokról is tudósítsunk "elmélyülten".
Úgyhogy elkezdtük átrágni magunkat a kívánságlistán.
Én csak egy vagyok a sok vállalkozó közül,
a cégünk pedig csak egy a sok start-up cég között,
akik próbálják helyrehozni, ami nem jól működik a hírekben.
Ebben a lövészárokban mind tudjuk,
hogy valami nem stimmel a hírmédiával.
Valami elromlott.
Még soha nem volt ilyen alacsony a médiába vetett bizalom.
És az itt látható szeptemberi statisztikai adatok szerint
a helyzet vitathatatlanul rosszabbodott.
De rendbe lehet hozni.
Helyre tudjuk hozni a híripart.
Tudom, hogy így van.
Mondhatják, hogy idealista vagyok; én magamat hivatásos optimistának tartom.
Tudom, hogy sokan vagyunk ilyenek.
Vannak ötleteink, hogyan kéne jobbá tenni a dolgokat,
és meg is osztok most ezekből hármat, melyeket munkánk során tanultunk.
Első ötlet:
olyan hírek kellenek, amelyek elmélyült tudáson alapulnak.
A hírszobákat országszerte érintő leépítési hullámok között
elvesztettük a szakosodás művészetét.
A szaktudósítás veszélyeztetett műfaj.
Külföldi hírek esetében
ezt több helyi újságíró bevonásával orvosolhatjuk,
ha őket partnerként, szövetségesként,
és nem telefonszámokat és hangbevágásokat szállító mindenesként kezeljük.
Helyi tudósítóink Szíriában, Afrikában és Ázsiában
olyan történeteket adnak nekünk, melyekre nélkülük nem leltünk volna rá.
Mint pl. ez a kerekesszék-versenyről szóló történet Damaszkusz külvárosából,
ami reményt adott a háborús sebesülteknek.
Vagy ez itt Sierra Leonéből,
egy helyi törzsfőnökről, aki megakadályozta az ebola terjedését
saját szervezésű karanténnel a körzetében.
Vagy ez itt a pakisztáni határról,
ahol afgán menekülteket idő előtt kényszerítenek a hazatérésre,
rendőri megfélemlítéssel.
A helyi tudósítók a mi mentoraink.
Minden nap tanítanak nekünk valami újat,
és olyan sztorikat szállítanak nekünk, melyekről mindannyiunknak fontos tudnunk.
Második ötlet:
kell egy hippokratészi eskü a híriparban,
egy fogadalom, mely szerint a legfontosabb: nem ártani.
(Taps)
Újságírónak lenni kemény.
Meg kell mondanunk az igazságot,
de felelősnek is kell lennünk.
Fel kell nőnünk a saját eszményképünkhöz,
és fel kell ismernünk,
hogy amit teszünk, az árthat is a társadalomnak,
ha megfeledkezünk az újságírás közszolgálati jellegéről.
Néztem, mi történt az ebolaválság alatt.
Elindítottuk az "Eboláról elmélyülten"-t. Mindent megtettünk.
De végül a nyilvánosságot
elárasztották a hisztériakeltő és szenzációhajhász tudósítások,
néha csak pontatlanul, de néha teljesen melléfogva.
A közegészségügyi szakértők szerint ez bizony emberéletekbe került,
mert a pánikkeltés és a tények elferdítése
megnehezítette, hogy az emberek kezeljék,
ami a valóságban zajlott.
A hírverés megnehezítette a helyes döntések meghozatalát.
Iparágként jobbak is lehetünk,
de ehhez fel kell ismernünk, mit rontottunk el eddig,
és el kell határoznunk, hogy többé nem követjük el ugyanazt a hibát.
Ez választás kérdése.
Ellen kell állnunk a kísértésnek, hogy a félelem árán növeljük a népszerűséget.
Ennek a döntésnek az egyes hírszobákban,
az egyes hírigazgatóknál kell megszületnie.
Mert a következő halálos vírus
sokkal rosszabb is lehet, sokkal súlyosabb következményekkel,
ha úgy járunk el, mint legutóbb;
ha tudósításaink nem megbízhatóak, és ez így nincs rendjén.
És a harmadik ötlet?
Be kell fogadnunk a komplexitást,
ha egy komplex világot akarunk megértetni.
Befogadni a komplexitást -
(Taps)
nem leegyszerűsíteni a világot, mert ami egyszerű, az nem lehet alapos.
Összetett világban élünk.
A híradás igazából felnőttoktatás.
Újságírókként a mi feladatunk, hogy könyékig túrjunk e komplexitásba,
és megtaláljuk a módját, hogy mindenki számára érthetőbbé tegyük.
Ha nem így csináljuk,
hanem úgy teszünk, mintha csak egyszerű válaszok léteznének,
azzal mindenkit a szakadékba vezetünk.
A komplexitás megértése az egyetlen módja, hogy lássuk a valós veszélyeket,
melyek ránk leselkednek.
A mi felelősségünk, hogy értelmezzük ezeket a veszélyeket,
és másoknak is segítsünk megérteni, mi az, ami reális,
hogy tudatosan felkészülhessenek arra,
ami ezután jöhet.
Én hivatásos optimista vagyok.
Hiszek abban, hogy ami elromlott, meg tudjuk javítani.
Mind ezt akarjuk.
Remek újságírók vannak a terepen, csodás munkát végeznek -
csupán új kereteket kell találnunk.
Őszintén hiszek abban, hogy itt az újra felébredés ideje,
amikor újragondolhatjuk, mit tehetünk.
Hiszem, hogy megjavíthatjuk, ami elromlott.
Tudom, hogy jobbá tehetjük a híripart.
Tudom, hogy érdemes megpróbálni,
és őszintén hiszem,
hogy végül sikerrel járunk.
Köszönöm.
(Taps)