Sunt pictoriță.
Pictez tablouri figurative la scară largă,
adică pictez oameni
așa.
Dar sunt aici în seara asta să vă spun despre ceva personal
care mi-a schimbat munca și perspectiva.
Este ceva prin care trecem cu toții
și sper ca experiența mea să fie de ajutor cuiva.
Ca să vă spun câte ceva despre mine, am fost cea mai mică dintre opt frați.
Da, opt copii în familia mea.
Am șase frați mai mari și o soră.
Ca să înțelegeți cum e,
când familia mea mergea în vacanță,
aveam un autobuz.
(Râsete)
Super-mama mea ne ducea în tot orașul
la diferite activități extra-școlare,
nu cu autobuzul.
Aveam și o mașină normală.
Ea mă ducea la cursurile de artă,
și nu doar la unul, două.
Mă ducea la toate cursurile existente de când aveam 8 ani până la 16 ani,
pentru că doar asta voiam să fac.
Chiar a participat la un curs cu mine în New York.
Fiind cea mai mică din 8 copii, am învățat câteva tehnici de supraviețuire.
Regula numărul 1:
nu iți lăsa fratele mai mare să te vadă făcând ceva stupid.
Așadar am învățat să fiu liniștită și ordonată,
să urmez regulile cu grijă și să stau la rând.
Dar când pictam, eu făceam regulile.
Aceea era lumea mea personală.
La vârsta de 14 ani, știam că îmi doream să fiu artistă.
Planul meu măreț era să fiu ospătăriță ca să îmi întrețin pictatul.
Așadar, mi-am perfecționat talentul.
Am absolvit și am obținut o diplomă în arte,
și la prima mea expoziție solo, fratele meu m-a întrebat:
„Ce înseamnă toate aceste puncte roșii de lângă tablouri?”
Nimeni nu a fost mai surprins decât mine.
Punctele roșii însemnau că tablourile erau vândute
și că eu puteam să-mi plătesc chiria
cu banii din pictură.
Apartamentul meu avea patru prize,
nu puteam folosi cuptorul cu microunde și prăjitorul în același timp,
dar totuși, îmi puteam plăti chiria.
Și eram foarte fericită.
Acesta este un tablou de pe vremea aceea.
Aveam nevoie să fie cât de realist posibil.
Trebuia să fie specific și credibil.
Aici era locul unde eram izolată și dețineam controlul.
Începând de atunci, am făcut o carieră din a picta oameni în apă.
Băile și dușurile erau mediul închis perfect.
Era intim și privat,
și apa a fost provocarea complicată ce m-a ținut ocupată un deceniu.
Am făcut aproape 200 de tablouri de genul ăsta,
unele înalte, între 2 și 2,5 metri,
cum e acesta.
Pentru acest tablou, am amestecat făină în apa din cadă, să pară noros
și am întins ulei de gătit pe suprafață,
apoi am băgat o fată în ea,
și când am aprins lumina,
era atât de frumoasă că abia așteptam să o pictez.
Am fost condusă de această curiozitate impulsivă,
căutând mereu ceva nou să adaug:
vinilin, aburi, sticlă.
Odată mi-am pus toată vaselina în cap și în păr
doar ca să văd cum ar arăta.
Să nu faceți asta.
(Râsete)
Așadar, îmi mergea bine.
Îmi găseam calea.
Eram dornică și motivată
și înconjurată de artiști,
mergeam mereu la vernisaje și evenimente.
Aveam parte de succes și recunoaștere
și m-am mutat într-un apartament cu mai mult de patru prize.
Stăteam până târziu cu mama
discutând despre ultimele noastre idei și inspirându-ne una pe alta.
Ea făcea ceramică frumoasă.
Am un prieten pe nume Bo care a făcut acest tablou
cu mine și soția lui dansând lângă ocean
pe care l-a numit „Anii neapăsători”.
L-am întrebat ce însemna, și mi-a zis:
„Păi, e atunci când ajungi la maturitate și nu mai ești copil,
dar încă nu ai umerii apăsați de responsabilitățile vieții.”
Asta era. Erau anii ușori.
Pe data de 8 octombrie 2011,
anii mei neapăsători au luat sfârșit.
Mama a fost diagnosticată cu cancer pulmonar.
Se răspândise în oasele și în creierul ei.
Când mi-a spus asta, am căzut în genunchi.
Mi-am pierdut controlul.
Când mi-am revenit și m-am uitat la ea,
am realizat că nu e vorba de mine.
Era vorba despre cum pot să o ajut pe ea.
Tatăl meu este medic,
astfel, am avut un avantaj grozav că a supravegheat starea ei,
a făcut o treabă grozavă având grijă de ea.
Eu, la rându-mi, am vrut să fac tot posibilul ca s-o ajut
deci am vrut să încerc totul.
Cu toții am încercat asta.
Am cercetat medicina alternativă,
diete, sucuri, acupunctură.
În final, am întrebat-o:
„Asta îți dorești să fac?”
Mi-a răspuns: „Nu.”
A spus: „Liniștește-te. Voi avea nevoie de tine mai târziu.”
Știa ce se întâmplă,
și mai știa ceea ce doctorii
și experții și internetul nu știau:
cum anume voia să treacă prin asta.
Trebuia doar să o întreb.
Am realizat că dacă încercam să repar problema
aș pierde esența.
Am început să petrec timpul cu ea,
orice a însemnat asta și orice situație s-a ivit,
pur și simplu, am ascultat-o.
Dacă la început m-am opus, acum m-am predat,
am renunțat să controlez incontrolabilul
și efectiv am fost acolo pentru ea.
Timpul a încetinit,
iar data era irelevantă
Am dezvoltat o rutină.
Devreme în fiecare dimineață, mă strecuram în patul ei și dormeam cu ea.
Fratele meu venea la micul dejun
și eram foarte bucuroase să-i auzim mașina venind.
O ajutam să se ridice din pat, o prindeam de ambele mâini
și o sprijineam astfel să meargă până în bucătărie.
Avea o cană uriașă făcută chiar de ea
din care îi plăcea să-și soarbă cafeaua,
iar micul dejun preferat era pâinea irlandeză.
După care urma dușul,
rutină pe care o adora.
Iubea apa călduță,
o făceam să fie cât se poate de potrivită,
asemenea unei băi termale.
Sora mea mă ajuta uneori.
Îi pregăteam prosoape călduțe
și papuci gata imediat de încălțat
așa încât să nu-i fie frig nicio secundă.
Îi uscam părul cu uscătorul.
Fratele meu venea seara și aducea copilașii cu el,
și era cel mai fericit moment al zilei pentru ea.
După un timp, a fost nevoie de un scaun cu rotile,
nu prea mai voia să mănânce,
își sorbea cafeaua din cănuța cea mai mică pe care am găsit-o.
Nu mai reușeam s-o ajut de una singură,
am angajat o asistentă să mă ajute cu îmbăiatul.
Aceste simple activități zilnice
au devenit ritualul nostru sacru,
le repetam în fiecare zi
pe măsură ce cancerul se extindea.
A fost umilitor și dureros,
dar eu îmi doream să fiu acolo s-o ajut.
Am numit acea perioadă „frumosul îngrozitor”.
A decedat la data de 26 octombrie, 2012.
la un an și trei săptămâni după stabilirea diagnosticului.
A plecat definitiv.
Frații mei, sora mea, tatăl meu și cu mine
ne-am adunat să ne sprijinim reciproc.
Era de parcă toată familia,
toate rolurile noastre ar fi dispărut,
acum ne aflam cu toții împreună într-un mare necunoscut,
cu toții simțeam același lucru
și ne îngrijeam unii de alții.
Le sunt atât de recunoscătoare!
Fiind o persoană care își petrece timpul singură într-un atelier,
nu aveam idee că acest fel de conexiune
poate fi atât de importantă, atât de vindecătoare.
Acesta era cel mai important lucru.
Era ceea ce-mi dorisem mereu.
După înmormântare, a sosit timpul să mă reîntorc în atelier.
Mi-am pus lucrurile în mașină și am condus spre Brooklyn,
pictatul a fost ceea ce am făcut toată viața și asta voiam și acum.
Să vă arăt ce s-a întâmplat.
Era ca o eliberare a tot ceea ce se desfășura în mine.
Acel loc sigur pe care mi l-am creat cu atâta grijă,
pe care mi-l creasem în toate picturile de până atunci,
a devenit un mit.
Nu mai funcționa.
M-am speriat, pentru că nu mai voiam să pictez.
Am mers în pădure.
Mă gândeam să încerc așa, să ies în natură.
Mi-am luat și acuarelele și deși nu eram o pictoriță de peisaje,
dar de fapt, nu mai eram deloc o pictoriță,
deci nu aveam niciun atașament, nicio perspectivă,
fapt care îmi permitea să fiu liberă și cutezătoare.
Am lăsat una dintre picturile umede afară
pe toată durata nopții
lângă un felinar un pădure.
Dimineața am găsit-o plină de insecte.
Dar nu-mi păsa. N-avea importanță. N-avea nicio importanță.
Am dus toate picturile înapoi în atelier,
le-am răzuit și le-am sculptat,
am turnat un strat subțire de vopsea peste ele,
am turnat mai multă vopsea pe deasupra, le-am desenat
nu aveam niciun plan,
urmăream doar ce se întâmplă.
Asta e o pictură cu toate insectele în ea.
Nu încercam să reprezint un spațiu real,
ce mă fascina erau haosul și imperfecțiunea
și ceva m-a mișcat în interior.
Am devenit iar curioasă.
Asta e o altă pictură realizată în pădure.
A fost o situație contradictorie.
Nu mai reușeam să controlez pictura ca înainte.
Totul era despre implicare și sugestie,
și nu despre explicație și descriere.
Acea suprafață imperfectă, haotică, turbulentă
aceea transmitea povestea.
Am început să fiu la fel de curioasă ca și atunci când eram studentă.
Următorul lucru era că mi-am dorit să adaug persoane în aceste picturi
și îmi plăcea acest nou mediu,
am vrut ca personajele și mediul să se identifice.
Când mi-a venit ideea cum să fac asta,
am început să amețesc,
probabil din cauza adrenalinei,
asta pentru mine e un semn cu adevărat bun.
Vreau să vă arăt la ce lucrez de atunci.
E ceva ce nu am arătat încă la nimeni, e un fel de previzualizare
a muncii mele,
ceea ce am făcut până acum.
Spațiu larg
în loc de băile izolate.
Mă îndrept spre afară, spre exterior, în loc de interior.
Relaxarea controlului,
savurarea imperfecțiunii,
permiterea...
permiterea imperfecțiunii.
Și în acea imperfecțiune
putem găsi vulnerabilitate.
Am simțit cea mai adâncă intenție a mea, ceea ce contează cel mai mult pentru mine,
acea conexiune umană
care poate avea loc într-un spațiu care nu poate fi controlat.
Vreau să fac picturi despre asta.
Asta e ceea ce am învățat.
Cu toții vom suferi pierderi mari,
poate un loc de muncă sau o carieră,
o relație, o iubire, tinerețea noastră.
Ne vom pierde sănătatea,
oamenii pe care-i iubim.
Aceste pierderi sunt în afara controlului nostru.
Sunt impredictibile
și ne îngenunchează.
Vă spun: dați-le voie.
Cădeți în genunchi. Fiți umili.
Să nu încercați să schimbați lucrurile
sau să le vreți diferite.
Așa trebuie să fie.
Apoi vine un spațiu gol,
iar în acel spațiu simțiți-vă vulnerabilitatea,
ceea ce contează cel mai mult pentru voi,
cele mai adânci intenții.
Fiți curioși să vă conectați
la ceea ce și la cine e cu adevărat aici,
conștient și în viață.
E ceea ce vrem cu toții.
Să profităm de ocazie ca să găsim ceva frumos
în necunoscut, în impredictibil,
și chiar în îngrozitor.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)