Tek u poslednjih nekoliko stotina godina
zapadna civilizacija smešta umetnost u muzeje
kao javne ustanove
koje danas poznajemo.
Pre toga, umetnost je uglavnom služila za druge svrhe.
Ono što danas nazivamo lepa umetnost
bilo je prvenstveno ono kako su ljudi doživljavali
estetsku dimenziju religije.
Slike, skulpture, tapiserije i iluminacije
bili su medijumi svog vremena
i prikazivali žive slike
koje su pratile aktuelne priče.
U ovom smislu, zapadnjačka umetnost
je delila utilitarističku svrhu
sa ostalim kulturama širom sveta
od kojih neke u svom jeziku nisu imale reč za umetnost.
Kako definišemo ono što zovemo umetnost?
Uopšteno govoreći,
to je delo koje vizuelno komunicira
bez upotrebe jezika,
bilo putem predstavljanja,
bilo raspoređivanja vizuelnih elemenata u prostoru.
Dokazi ove moći ikonografije
ili sposobnosti slika da saopšte značenje
mogu se naći u izobilju
ako pogledamo umetnost
iz istorija najvećih svetskih religija.
Skoro su sve, u nekom momentu svoje istorije,
prošle kroz neku vrstu ikonoklastične faze.
Ikonoklastika zabranjuje vizuelno predstavljanje božanstva.
To je uvedeno da bi se izbeglo idolopoklonstvo,
ili mešanje predstave božanstva sa božanstvom samim po sebi.
Da bi se sačuvao
autentičan odnos između pojedinca i božanstva.
Međutim, može predstavljati problem da se to održi
s obzirom da je potreba da vizuelno predstavimo
i protumačimo svet oko nas
prinuda koju je teško suzbiti.
Na primer, čak i danas,
kada je slikanje Alaha ili proroka Muhameda zabranjeno,
apstraktno slavljenje božanstva
ipak se može naći u arabeskama islamskih tapiserija,
sa majstorskim slikarskim ukrasima
i arapskom kaligrafijom,
gde reči proroka
dobijaju dvostruku ulogu - kao književnost i kao vizuelna umetnost.
Isto tako, u umetnosti ranih perioda
hrišćanstva i budizma,
božansko prisustvo Hrista i Bude
ne pojavljuje se u ljudskom obliku,
već je predstavljeno simbolima.
U oba slučaja,
upotrebljena je ikonografska referenca
kao oblik obožavanja.
Antropomorfno predstavljanje,
ili prikaz u ljudskom obliku,
na kraju je postalo rašireno u ovim religijama
samo stotinama godina kasnije
pod uticajem kulturnih tradicija u okruženju.
Sa istorijske tačke gledišta,
uživanje u vizuelnoj umetnosti
izvan tradicionalne, religiozne ili društvene uloge
je relativno nova koncepcija.
Danas, takoreći, obožavamo idole.
Odlazimo u muzeje da vidimo staru umetnost,
ali naš doživljaj toga tamo
je drastično izmešten iz konteksta
u kome je to trebalo posmatrati.
Moglo bi se reći da modernom posmatraču
nedostaje punoća učestvovanja
koju ima sa modernom umetnošću
koja je u vezi sa njegovim vremenom
i govori njegovim kulturnim jezikom.
Moglo bi se takođe reći da je istorija onoga što zovemo umetnošću
konverzacija koja se nastavlja
dok naša savremena sadašnjost prelazi
u klasičnu prošlost neke buduće generacije.
To je konverzacija koja odražava
ideologije, mitologije, sisteme verovanja i tabue
i još mnogo više od sveta u kojem su stvorene.
Ali to ne znači da je delo iz drugog vremena
koje je napravljeno specijalno za svrhu iz tog vremena
mrtvo, ili da nema šta da ponudi modernom gledaocu.
Iako su u muzejskoj postavci
umetnička dela iz raznih vremena i mesta
postavljena jedno pored drugog,
izdvojena iz svojih originalnih okruženja,
njihovo slaganje ima koristi.
Izložbe organizuju kustosi ili ljudi
koji su stvorili profesiju
od svoje sposobnosti da stave u novi kontekst ili iskombinuju
kulturne artefakte u zajedničku prezentaciju.
Kao posmatrači onda možemo da razmotrimo umetnost
kroz zajedničku temu koja se možda nije videla
u posebnom delu
sve dok je ne vidimo pored druge,
čime možemo da izvedemo nova značenja.
Ako želimo
možemo početi da posmatramo svako delo
kao komplementarni deo neke nedefinisane jedinstvene celine
proteklog ljudskog iskustva,
traga koji vodi pravo do našeg praga
i nastavlja sa nama,
otvoreno za svakog ko želi da ga istraži.