Doar în ultimele sute de ani civilizaţia vestică expune arta în muzee,
cel puţin în muze care arată ca instituţiile publice de azi.
Înainte de asta, pentru majoritatea, arta servea altor scopuri.
Ce numim azi arte frumoase
a fost inițial modul în care oamenii experimentau estetica în religie.
Picturile, sculpturile, textilele şi decorarea manuscriselor
au fost mass-media vremii lor,
furnizând imagini vii ce însoţeau poveştile vremilor.
Arta vestică avea acelaşi rol utilitar ca şi al altor culturi din lume,
care nici măcar nu aveau un cuvânt pentru artă.
Deci cum definim ce numim noi artă?
În general sunt opere care transmit vizual înţelesuri dincolo de limbaj,
prin reprezentarea sau prin aranjarea elementelor vizuale în spaţiu.
Dovezi ale puterii iconografiei – transmiterea ideilor prin imagini –
abundă în formele de artă din istoria religiilor majore ale lumii.
Aproape toate au trecut, la un moment dat, printr-o perioadă aniconică.
Aniconismul interzice reprezentări vizuale ale divinului,
pentru a evita idolatria sau confuzia între icoană şi divinitatea însăşi,
păstrând astfel autenticitatea în relaţia dintre individ şi divin.
Totuşi, asta e greu de respectat, deoarece nevoia imperioasă
de reprezentare şi reinterpretare a lumii înconjurătoare
e un impuls greu de stăpânit.
Deşi azi, reprezentarea lui Allah sau a profetului Mahomed e interzisă,
regăsim celebrarea abstractă a divinului
în design-ul arabescurilor islamice – cu înflorituri măiestre de pensulă –
şi în caligrafia arabă,
unde cuvintele profetului au dublul rol de literatură şi artă vizuală.
La fel, în arta din perioada timpurie a creştinismului şi budismului,
prezenţa divină a lui Cristos şi Buddha nu apare în formă umană,
ci e reprezentată prin simboluri.
În fiecare caz, reprezentarea iconografică e utilizată ca o formă de adorație.
Reprezentările antropomorfice, – reprezentarea în formă umană –
s-a răspândit până la urmă în aceste religii, doar secole mai târziu,
sub influenţa tradiţiilor culturale din jurul lor.
Istoric vorbind, aprecierea artelor vizuale
– dincolo de funcţia tradiţională, religioasă sau socială –
e un concept relativ nou.
Astăzi, fetişizăm fetişul, cum s-ar spune.
Vizităm muzee să vedem artă străveche,
dar o admirăm ruptă de contextul pentru care a fost creată original.
S-ar putea spune că privitorul modern
e privat de bogăţia sensurilor ei ca artă contemporană,
ea fiind relevantă pentru timpul său, exprimându-se în limba sa culturală.
Se poate spune și că evoluţia artei e o conversaţie continuă,
prezentul nostru contemporan devenind trecutul clasic al generaţiilor viitoare.
E o conversaţie ce reflectă ideologiile, miturile, sistemul de credinţe şi tabuuri
şi multe alte aspecte ale lumii în care a fost creată.
Nu înseamnă că o lucrare din altă vreme, creată atunci cu un anumit scop,
e moartă sau că nu mai are nimic de oferit privitorului modern.
Chiar dacă într-un muzeu, operele de artă din alte locuri şi timpuri
sunt aşezate unele lângă altele, izolate de mediul lor original,
juxtapunerea lor are beneficii.
Expoziţiile sunt organizate de curatori,
oameni cu măiestrie în recontextualizarea sau combinarea artefactelor culturale
într-o prezentare colectivă.
Putem apoi privi arta prin prisma unei teme comune,
puțin evidentă într-o singură lucrare până când nu stă lângă o alta,
când noile înţelesuri ce derivă din alăturare ne îndeamnă să reflectăm.
Pătrunşi de acest sentiment, putem vedea fiecare operă de artă
ca pe o parte a unui întreg nedefinit al experienţelor umane trecute,
o cărare spre noi, care continuă cu noi, pe care oricine poate păşi.