זה היה רק בכמה מאות השנים האחרונות
שהתרבות המערבית שמה אומנות במוזאונים,
לפחות מוזאונים שדומים
למוסדות הציבוריים שאנחנו מכירים היום.
לפני כן, לרוב, האומנות שימשה מטרות אחרות.
מה שאנחנו קוראים לו אומנות היום
היתה למעשה, בעיקר איך שאנשים חוו
מימד אסטטי של הדת.
ציורים, פסלים, בדים ואילומינציות
היו המדיה של אותו זמן,
וסיפקו דמויות חיות
כדי להשלים את הסיפורים של אותו יום.
במובן מסויים, האומנות המערבית
חלקה מטרה תועלתנית
עם תרבויות אחרות סביב העולם,
לכמה מהשפות האלו במקרה אין מילה לאומנות.
אז איך אנחנו מגדירים מה שאחנו קוראים לו אומנות?
באופן כללי, מה שאנחנו מדברים עליו פה
זו עבודה שמעבירה ויזואלית
משמעות מעבר למילים.
בין אם דרך הצגה
או הסידור של אלמנטים ויזואליים בחלל.
עדויות לכוח של האיקונוגרפיה הזו,
או היכולת של תמונות להעביר משמעות,
יכולות להמצא בשפע
אם מביטים באומנות
מההסטוריות של הדתות העיקריות שלנו.
כמעט כולם, בזמן מסוים בהסטוריה שלהם,
עברו שלב אנאיקוני כלשהו.
אנאיקוניזם אוסר על כל יצוג ויזואלי של האלוהי.
זה נעשה כדי להמנע מהעצמה,
או בלבול בין ההצגה של האלוהות והאלוהות עצמה.
לשמור את זה אמיתי, אפשר להגיד,
ביחס בין האדם לאלוהי.
עם זאת, זה יכול להיות אתגר לשמר את זה,
בהתחשב בעובדה שהדחף לייצג ויזואלית ולפרש
את העולם סביבנו
הוא דחף שקשה לדכא.
לדוגמה, אפילו היום,
כשהיצוג של אללה או הנביא מוחמד אסורים,
חגיגה מופשטת של האלוהי
עדיין יכולה להמצא בדוגמאות ערבסק של עיצוב טקסטיל איסלאמי,
עם עבודות מכחול מקצועיות
וקליגרפיה ערבית,
שם המילים של הנביא
מקבלות תפקיד כפול של גם ספרות וגם אומנות ויזואלית.
כמו כן, באומנות מהתקופות המוקדמות
של הנצרות והבודהיזם,
הקיום האלוהי של ישו או בודהה
לא מופיעים בצורה אנושית
אלא מיוצגים על ידי סמלים.
בכל מקרה,
יחוס איקונוגרפי נמצא בשימוש
כצורה של אלוהות.
יצוג אנתרופומורפי,
או יצוג בצורה אנושית,
הפך לבסוף לנפוץ בדתות האלו
רק מאות שנים לאחר מכן,
תחת השפעה של המסורות התרבותיות שהקיפו אותן.
היסטורית,
ההערכה של הציבור לאומנות
במונחים אחרים ממסורתיים, דתיים או עם פונקציה חברתית
היא רעיון די חדש.
היום, אנחנו הופכים לפטיש את הפטיש, אפשר להגיד.
אנחנו הולכים למוזאונים כדי לראות אמנות מהדורות,
אבל החוויה שלנו שלה שם
היא מנותקת מאוד מההקשר
בה היא היתה אמורה להראות במקור.
אפשר להגיד שלצופה המודרני
אין את העושר של החיבור
שיש לה עם האומנות המודרנית,
שנוצרה רלוונטית לזמנה
ומדברת את השפה התרבותית שלה.
אפשר גם להגיד שההסטוריה של מה שאנחנו קוראים לו אומנות
היא שיחה שממשיכה,
כשההווה העכשוי שלנו עובר למה שיהיה
העבר הקלאסי של דור עתידי כלשהו.
זו שיחה שמשקפת
את האידיאולוגיות, מיתולוגיות, ומערכת האמונות והטאבו
וכל כך הרבה יותר מהעולם בו היא נעשתה.
אבל זה לא אומר שהעבודה מעידן אחר
שנוצרה כדי לשרת מטרה מסויימת באותו זמן
היא מתה או שאין לה שום דבר להציע לצופה המודרני.
אפילו שבמיקום מוזאוני
יצירות אומנות ממקומות וזמנים שונים
מוצגות אחת ליד השניה,
מנותקות מההקשר המקורי שלהן,
להמצאות שלהן יחד יש יתרונות.
מוצגים מאורגנים על ידי אוצרים,
או אנשים שעשו קריירה
מהיכולת לתת יעוד מחודש או לערב
פריטים תרבותיים בתצוגה שיתופית.
כצופים, אנחנו מסוגלים אז לחשוב על האומנות
במונחים של נושא משותף שאולי לא יהיה ברור
בעבודה מסויימת
עד שאתם רואים אותם יחד,
ומשמעות חדשה יכולה לצאת ולהשתקף עליהם.
ואם אנחנו רוצים,
אולי נוכל לראות כל יצירת אומנות
כחלק משלים של שלם לא מוגדר ומאוחד
של חוויה אנושית מהעבר,
נסיון שמוביל ישר לפתח דלתנו
וממשיך איתנו,
פתוח לכל מי שרוצה לחקור אותו.