Den sista gången jag hörde min sons röst
var när han gick ut genom ytterdörren,
på väg till skolan.
Han ropade ut ett ord i mörkret:
"Hejdå."
Det var den 20 april 1999.
Senare den morgonen, på Columbine High School,
begick min son Dylan och hans vän Eric
mord på 12 elever och en lärare,
och skadade fler än 20 andra innan de tog sina egna liv.
Tretton oskyldiga människor dödades,
och efterlämnade nära och kära i ett tillstånd av sorg och trauma.
Andra blev skadade,
en del blev vanställda eller permanent handikappade.
Men enormiteten av denna tragedi
kan inte mätas bara i antalet döda och skadade.
Det går inte att kvantifiera den psykologiska skadan
hos de som var i skolan,
eller deltog i räddnings- eller städarbete.
Det finns inget sätt
att bedöma omfattningen av en tragedi som Columbine,
särskilt inte när den kan användas
som mall för andra skyttar som begår egna vidrigheter.
Columbine var som en flodvåg,
och när den hade lagt sig,
tog det åratal för samhället
att förstå dess påverkan.
Det har tagit mig åratal
att försöka acceptera det min son lämnade efter sig.
Det grymma beteende som definierade hans livsslut
visade mig att han var en helt annan än den person jag kände.
Efteråt frågade folk,
"Hur kunde du inte veta?
Vad var du för mamma?"
Jag undrar fortfarande samma sak.
Innan skjutningarna såg jag mig själv som en bra mamma.
Att hjälpa mina barn att bli omtänksamma,
hälsosamma, ansvarstagande vuxna
var mitt livs viktigaste jobb.
Men tragedin övertygade mig om att jag hade misslyckats som förälder,
och det är delvis känslan av misslyckande som gör att jag står här idag.
Förutom hans pappa,
var jag den som kände och älskade Dylan allra mest.
Om någon hade kunnat veta vad som var på gång
så borde det ha varit jag, eller hur?
Men jag visste inte.
Jag är här idag för att dela med mig
av hur det är att vara mamma till någon som dödar och skadar.
I åratal efter tragedin finkammade jag minnen
för att försöka lista ut exakt var mitt föräldraskap misslyckades.
Men det finns inga enkla svar.
Jag kan inte ge några lösningar.
Allt jag kan göra
är att tala om vad jag har lärt mig.
När jag pratar med folk som inte kände mig innan skjutningarna,
möter jag tre utmaningar.
Först, när jag kommer in i ett rum som detta,
så vet jag aldrig om någon där har upplevt förlust
på grund av det min son gjorde.
Jag känner behov av att uppmärksamma lidandet
som min familjemedlem orsakade, eftersom han inte kan göra det själv.
Så först av allt, av hela mitt hjärta,
beklagar jag om min son har orsakat dig smärta.
Den andra utmaningen jag har
är att jag måste be om förståelse och även medkänsla
när jag pratar om min sons död som ett självmord.
Två år innan han dog
skrev han i ett anteckningsblock
att han skar sig själv.
Han sa att han plågades
och ville skaffa en pistol för att kunna avsluta sitt liv.
Jag visste inget av detta förrän flera månader efter hans död.
När jag pratar om hans död som ett självmord,
försöker jag inte bagatellisera grymheten han visade i slutet av sitt liv.
Jag försöker förstå
hur dessa självmordstankar
ledde till mord.
Efter att ha läst mycket och pratat med experter,
har jag börjat tro
att hans inblandning i skjutningarna inte grundades i hans önskan att döda
utan i hans önskan att dö.
Den tredje utmaningen jag har när jag pratar om min sons mord-självmord,
är att jag pratar om psykisk hälsa -
ursäkta mig -
är att jag pratar om psykisk hälsa,
eller hjärnhälsa som jag föredrar att kalla det, för det är mer konkret.
Och i samma mening pratar jag om våld.
Det sista jag vill är att bidra till missuppfattningarna
som redan finns kring psykisk sjukdom.
Bara väldigt få av de som lider av psykisk sjukdom
är våldsamma mot andra,
men bland de som dör på grund av självmord
bedömer man att ungefär 75 till möjligen mer än 90 procent
har en psykisk åkomma av något slag.
Som ni mycket väl vet
är vår psykvård inte utrustad för att hjälpa alla,
och alla med destruktiva tankar
uppfyller inte kriterierna
för en specifik diagnos.
Många med långvariga känslor
av rädsla, ilska eller hopplöshet,
utreds eller behandlas aldrig.
Allt för ofta får de bara uppmärksamhet om de hamnar i en beteendekris.
Om bedömningarna stämmer,
att en till två procent av alla självmord
inbegriper mord på någon annan,
innebär det att när självmordsfrekvensen ökar i vissa befolkningar,
så ökar även mord-självmordsfrekvensen.
Jag ville förstå vad som pågick inuti Dylan innan hans död,
så jag sökte svar hos andra som förlorat någon till självmord.
Jag gjorde undersökningar och hjälpte till vid insamlingar,
och så ofta jag kunde,
pratade jag med de som överlevt egna självmordstankar
eller självmordsförsök.
Ett av de nyttigaste samtalen jag hade
var med en kollega
som råkade höra mig prata med någon annan
i mitt kontorsrum.
Hon hörde mig säga att Dylan inte kunde ha älskat mig
om han kunde göra något så hemskt som han gjorde.
Senare, när jag var själv,
bad hon om ursäkt för att hon råkat höra samtalet,
men sa till mig att jag hade fel.
Hon sa att när hon var en ung, ensamstående mamma
med tre små barn,
blev hon djupt deprimerad och inlagd för sin egen säkerhet.
När det hände var hon övertygad
om att hennes barn skulle ha det bättre om hon dog,
så hon hade gjort en självmordsplan.
Hon försäkrade mig om att en mors kärlek är det starkaste band som finns,
och att hon älskade sina barn över allt annat i världen,
men på grund av sin sjukdom var hon säker på
att de skulle ha det bättre utan henne.
Det hon sa, och det jag lärt mig från andra,
är att vi inte gör det så kallade valet
att begå självmord
på samma sätt som vi väljer vilken bil vi ska köra
eller var vi ska gå ut på en lördagkväll.
När någon är extremt självmordsbenägen,
är de i ett medicinskt akutläge.
Deras tankeförmåga är försämrad och de har inte förmåga till självstyre.
Trots att de kan göra en plan och agera logiskt,
är deras verklighetsuppfattning förvriden av ett smärtfilter
genom vilket de tolkar verkligheten.
En del människor är väldigt bra på att dölja detta tillstånd,
och de har ofta god anledning till detta.
Många av oss har någon gång självmordstankar,
men ihållande, långvariga självmordstankar
och konkreta dödsplaner
är sjukliga symptom,
och precis som med andra sjukdomar,
måste tillståndet upptäckas och behandlas
innan ett liv förloras.
Men min sons död var inte bara ett självmord.
Det var också ett massmord.
Jag ville veta hur hans självmordstankar
blev mordtankar.
Men det är ont om forskning och det finns inga enkla svar.
Ja, han hade förmodligen en depression.
Han hade en perfektionistisk och självständig personlighet,
vilket gjorde honom mindre benägen att söka hjälp hos andra.
Han hade upplevt saker i skolan
som fått honom att känna sig sänkt, förödmjukad och arg.
Och han hade en komplicerad vänskap
med en pojke som delade hans känslor av ilska och utanförskap,
och som var djupt störd,
kontrollerande och mordisk.
Och ovanpå denna period i hans liv,
med extrem sårbarhet och skörhet,
fick Dylan tillgång till skjutvapen,
trots att vi aldrig hade några i vårt hem.
Det var skrämmande enkelt för en 17-åring att köpa skjutvapen,
både lagligt och olagligt, utan mitt tillstånd eller min vetskap.
Och på något vis,
17 år och många skolskjutningar senare,
är det fortfarande skrämmande enkelt.
Det Dylan gjorde den dagen krossade mitt hjärta,
och som så ofta med trauman,
slet det hårt på min kropp och själ.
Två år efter skjutningarna fick jag bröstcancer,
och ytterligare två år senare fick jag psykiska problem.
Utöver den ständiga, oavbrutna sorgen
var jag livrädd
att jag skulle möta en familjemedlem till någon Dylan hade dödat,
eller bli antastad av pressen
eller någon ilsken medborgare.
Jag var rädd att se på nyheterna,
rädd att höra mig själv omnämnas som en hemsk förälder eller vidrig person.
Jag började få panikattacker.
Den första omgången började fyra år efter skjutningarna,
när jag förberedde mig för att vittna,
och skulle tvingas möta offrens familjer öga mot öga.
Den andra omgången började sex år efter skjutningarna,
när jag förberedde mig för att tala offentligt om mord-självmord
för första gången vid en konferens.
Båda gångerna varade det flera veckor.
Attackerna kom var som helst,
i järnaffären, på kontoret,
till och med i sängen när jag läste en bok.
Min hjärna låste sig plötsligt i en snurrande virvel av skräck
och hur mycket jag än försökte
lugna ner mig eller resonera mig ur det,
så kunde jag inte göra det.
Det kändes som att min hjärna försökte ta död på mig,
och sedan tog rädslan för att vara rädd
över alla mina tankar.
Det var då jag lärde mig
hur det känns att ha en krånglande hjärna,
och det var då jag verkligen blev en förespråkare för hjärnhälsa.
Med terapi, läkemedel och självvård
återvände livet så småningom
till vad som nu kunde anses normalt under omständigheterna.
När jag såg tillbaka på allt som hänt,
kunde jag se att min sons väg till dysfunktion
förmodligen var en period på ungefär två år,
gott om tid för att få hjälp,
om bara någon hade vetat att han behövde hjälp,
och vetat vad man borde göra.
Varje gång någon frågar mig,
"Hur kunde du inte ha vetat?",
känns det som ett slag i magen.
Det bär med sig anklagelser och väcker de skuldkänslor
som jag trots all terapi jag gått i,
aldrig helt kommer att slippa.
Men detta har jag lärt mig:
om kärlek var tillräckligt
för att stoppa en självmordsbenägen person
från att skada sig själv,
så skulle nästan inga självmord ske.
Men kärlek är inte tillräckligt,
och självmord är vanliga.
Det är den näst vanligaste dödsorsaken
hos personer från 10 till 34,
och 15 procent av amerikanska ungdomar
säger sig ha gjort en självmordsplan
under det senaste året.
Jag har lärt mig att oavsett hur mycket vi vill tro att vi kan,
så kan vi inte veta eller kontrollera
allt våra älskade tänker och känner,
och den envisa tron att vi på något sätt är annorlunda,
att någon vi älskar aldrig skulle fundera på att skada sig själv
eller någon annan,
kan göra att vi missar
det som finns framför våra ögon.
Och om det värsta scenariot ändå inträffar,
måste vi lära oss förlåta oss själva för att vi inte visste,
för att vi inte ställde rätt frågor
eller för att vi inte hittade rätt behandling.
Vi borde alltid anta
att någon vi älskar kan vara lidande,
oavsett vad de säger
eller hur de beter sig.
Vi borde lyssna med hela vårt väsen,
utan att döma,
och utan att erbjuda lösningar.
Jag vet att jag kommer att leva med denna tragedi,
med dessa många tragedier,
resten av mitt liv.
Jag vet att många tänker
att min förlust inte kan jämföras med de andra familjernas förlust.
Jag vet att min kamp inte gör deras enklare.
Det finns till och med de som tycker att jag inte har rätt till någon smärta,
bara ett liv av evig botgöring.
I slutändan vet jag detta:
Det tragiska är att till och med de mest vaksamma och ansvarsfulla av oss
inte alltid kan hjälpa,
men för kärlekens skull,
får vi aldrig sluta försöka
att veta det ovetbara.
Tack.
(Applåder)