Hlas môjho syna som naposledy počula,
keď vychádzal z dverí
cestou do školy.
Do tmy zakričal iba jedno slovo:
„Ahoj.“
Bol 20. apríl 1999.
Neskôr v to ráno na strednej škole v Columbine
zabili môj syn Dylan a jeho kamarát Eric
12 študentov a učiteľa
a zranili viac ako 20 ďalších, než si sami siahli na život.
Bolo zabitých 13 nevinných ľudí,
ktorí po sebe zanechali smútiacich a traumatizovaných blízkych.
Iní utrpeli zranenia,
niektoré s trvalými následkami.
Avšak obludnosť tejto tragédie
nemožno vyjadriť iba počtom úmrtí a zranení.
Nemožno vyčísliť duševnú ujmu
ľudí, ktorí sa v škole nachádzali,
alebo tých, ktorí sa podieľali na záchranných prácach či opravách škôd.
Rozsah tragédie, akou bola Columbine, nemožno presne posúdiť,
obzvlášť ak môže slúžiť ako návod
pre ďalších strelcov plánujúcich vlastné zverstvá.
Columbine bola ako prílivová vlna
a potom ako sa prevalila,
trvalo miestnej komunite i spoločnosti celé roky,
než pochopila jej dopad.
Strávila som roky v snahe pochopiť synov odkaz.
To kruté počínanie, ktoré definovalo koniec jeho života,
mi ukázalo, že bol úplne iným človekom, než akého som poznala.
Neskôr sa ma ľudia pýtali:
„Ako si to mohla nevedieť?“
„Čo za matku si to bola?“
Sama si stále kladiem rovnaké otázky.
Pred tou streľbou som sa považovala za dobrú mamu.
Viesť svoje deti k tomu, aby sa stali starostlivými,
zdravými a zodpovednými dospelými,
bolo najdôležitejšou úlohou môjho života.
Avšak táto tragédia ma presvedčila, že ako rodič som zlyhala,
a tento pocit zlyhania je sčasti dôvodom, prečo tu dnes stojím.
Okrem jeho otca
som to bola ja, kto Dylana poznal a miloval najviac.
Ak si mal niekto uvedomiť, čo sa deje,
mala som to byť ja, však?
Ale ja som nevedela nič.
Dnes som tu, aby som sa podelila
o pocity matky niekoho, kto zabíja a ubližuje.
Celé roky po tej tragédii som sa prehrabávala spomienkami
v snahe prísť na to, kde presne som ako rodič zlyhala.
Jednoduché odpovede však neexistujú.
Neviem ponúknuť žiadne riešenia.
Jediné, čo môžem,
je podeliť sa o to, čo som sa naučila.
Keď sa rozprávam s ľuďmi, ktorí ma pred streľbou nepoznali,
potýkam sa s tromi výzvami.
Prvá: keď vkročím do miestnosti ako táto,
nikdy neviem, či niekto z prítomných neutrpel stratu
spôsobenú mojím synom.
Cítim potrebu reagovať na utrpenie spôsobené členom mojej rodiny,
ktorý to už nemôže urobiť sám.
Takže najprv sa z celého srdca
ospravedlňujem, ak vám môj syn spôsobil bolesť.
Mojou druhou výzvou je,
že musím žiadať o porozumenie, ba i súcit,
keď hovorím o synovej smrti ako o samovražde.
Dva roky pred svojou smrťou
napísal na kúsok papiera v zápisníku,
že sa sám reže.
Že strašne trpí
a chce si zohnať zbraň, aby mohol ukončiť svoj život.
O tomto všetkom som sa dozvedela až niekoľko mesiacov po jeho smrti.
Keď hovorím o jeho smrti ako o samovražde,
nesnažím sa zľahčovať krutosť, ktorú preukázal pred smrťou.
Snažím sa pochopiť,
ako viedlo jeho samovražedné zmýšľanie
k vražde.
Po prečítaní množstva materiálov a po mnohých rozhovoroch s expertmi
som dospela k presvedčeniu,
že jeho účasť na streľbe nepramenila z túžby zabiť,
ale z túžby umrieť.
Treťou výzvou, ktorej čelím, keď rozprávam o synových vraždách a samovražde,
je to, že hovorím o duševnom zdraví –
– prepáčte –
– že hovorím o duševnom zdraví
či skôr, ako to radšej nazývam, o zdraví mozgu, čo je konkrétnejší pojem.
A pritom jedným dychom hovorím aj o násilí.
Posledné, čo chcem, je ešte viac zvýšiť nepochopenie,
ktorým sú duševné choroby obklopené už teraz.
Len veľmi malé percento tých, ktorí trpia duševnou poruchou,
sa správajú násilne voči ostatným.
Avšak medzi tými, ktorí spáchali samovraždu,
je podľa odhadov 75 až možno vyše 90 percent
ľudí s nejakou formou duševnej poruchy.
Ako všetci dobre viete,
náš zdravotný systém nie je schopný pomôcť každému
a nie každý s deštruktívnymi myšlienkami
spĺňa kritériá
pre špecifickú diagnózu.
Mnohým ľuďom s pretrvávajúcimi pocitmi
strachu, hnevu alebo beznádeje
nie je poskytnuté vyšetrenie či liečba.
Príliš často si získajú našu pozornosť, až keď dospejú do krízy správania.
Ak sú správne odhady,
že približne 1 až 2 percentá všetkých samovrážd
je spojených s vraždou ďalšej osoby,
potom v dôsledku pribúdajúcich samovrážd, keďže v istých skupinách ich počet rastie,
bude rásť aj počet samovrážd spojených s vraždou.
Chcela som pochopiť, čo sa odohrávalo v Dylanovej mysli pred jeho smrťou
a tak som začala hľadať odpovede u ľudí, ktorí tiež zažili samovraždu blízkeho.
Robila som výskum a ako dobrovoľníčka pomáhala pri dobročinných zbierkach.
A vždy, keď som mala príležitosť,
rozprávala som sa ľuďmi, ktorí prekonali svoju vlastnú samovražednú krízu
alebo pokus.
Jeden z najprínosnejších rozhovorov
som mala s kolegyňou,
ktorá začula, ako sa vo svojej kóji rozprávam s niekým iným.
Počula, ako som povedala, že Dylan ma nemohol milovať,
ak bol schopný vykonať taký hrozný čin.
Neskôr, keď ma zastihla samu,
ospravedlnila sa, že načúvala,
povedala mi však, že sa mýlim.
Povedala mi, že keď bola mladou slobodnou matkou
s tromi malými deťmi,
začala trpieť ťažkými depresiami a musela byť pre vlastné bezpečie hospitalizovaná.
V tom čase bola presvedčená o tom,
že jej deti na tom budú lepšie ak umrie,
preto sa rozhodla ukončiť svoj život.
Uisťovala ma, že materinská láska je to najsilnejšie puto na Zemi
a že svoje deti milovala viac než čokoľvek iné na svete.
Ale kvôli svojej chorobe
bola presvedčená, že bez nej im bude lepšie.
Čo tým povedala a čo som sa naučila aj od iných
je, že to takzvané „rozhodnutie“ či „voľbu“
umrieť vlastnou rukou
nevykonávame rovnakým spôsobom, akým si vyberáme auto
alebo program na sobotný večer.
Ľudia, ktorí sú v kriticky samovražednom stave,
sa nachádzajú v štvrtom štádiu zdravotnej pohotovosti.
Ich myslenie je narušené a strácajú schopnosť sebaovládania.
Aj keď sú schopní plánovať a konať premyslene,
ich zmysel pre realitu je skreslený bolesťou,
cez ktorú interpretujú skutočnosť.
Niektorí ľudia dokážu tento stav veľmi dobre skrývať
a často na to majú dobré dôvody.
Mnohí z nás v určitých chvíľach myslia na samovraždu,
ale vytrvalé a neprestajné samovražedné myšlienky
a premýšľanie nad spôsobmi ich uskutočnenia
sú symptómami choroby.
A ako pri mnohých chorobách
musí byť tento stav rozpoznaný a liečený
skôr, než dôjde k strate života.
Ale smrť môjho syna nebola iba samovraždou,
zahŕňala hromadnú vraždu.
Chcela som zistiť ako sa jeho samovražedné správanie zmenilo na vražedné.
Ale výskumov je málo a jednoduché odpovede neexistujú.
Áno, pravdepodobne trpel depresiami.
Bol perfekcionista a spoliehal sa sám na seba,
čo znižovalo šancu, že vyhľadá pomoc u iných.
V škole predtým zažil spúšťacie udalosti,
ktoré v ňom zanechali pocity pokorenia, poníženia a hnevu.
Mal tiež zložité kamarátstvo
s chlapcom, ktorý zdieľal jeho pocity zúrivosti a odcudzenia
a ktorý mal vážne duševné problémy,
bol manipulatívny a mal vražedné sklony.
A na vrchole tohto životného obdobia
extrémnej zraniteľnosti a krehkosti
získal Dylan prístup k zbraniam,
napriek tomu, že sme doma nikdy žiadne nemali.
Je desivé ako jednoducho si mohol 17-ročný chlapec kúpiť zbraň,
či už legálne alebo nelegálne, bez môjho dovolenia alebo vedomia.
A z nejakých dôvodov je to, o 17 rokov a niekoľko školských strelieb neskôr,
stále desivo jednoduché.
To, čo Dylan v ten deň vykonal, mi zlomilo srdce.
A ako to pri traumách často býva,
odnieslo si to moje telo a moja myseľ.
Dva roky po streľbe som ochorela na rakovinu prsníka.
A dva roky potom som začala mať psychické problémy.
Okrem neustáleho, nekončiaceho zármutku
som bola vydesená z toho, že stretnem príbuzného niekoho,
koho Dylan zabil,
alebo, že ma budú obťažovať novinári
či nejaký rozhnevaný občan.
Bála som sa zapnúť správy
zo strachu, že začujem ako ma označujú za strašného rodiča či odpudivú osobu.
Začala som trpieť záchvatmi paniky.
Prvý záchvat prišiel štyri roky po streľbe,
keď som sa pripravovala na svedecké výpovede
a vedela som, že budem musieť osobne čeliť rodinám obetí.
Druhé kolo začalo šesť rokov po streľbe,
keď som sa pripravovala na svoje prvé verejné vystúpenie
o samovraždách spojených s vraždou.
Obe epizódy trvali niekoľko týždňov.
Záchvaty prichádzali kdekoľvek:
v železiarstve, v mojej kancelárii
alebo dokonca aj pri čítaní knihy v posteli.
Moja myseľ sa zrazu zasekla v akomsi vírivom cykle hrôzy
a bez ohľadu na to, ako veľmi som sa snažila
upokojiť alebo si to sama vyhovoriť,
nešlo to.
Mala som pocit, ako keby sa ma môj mozog pokúšal zabiť
a potom strach zo strachu
pohltil všetky moje myšlienky.
Vtedy som si prvýkrát sama zažila,
aké to je, mať poruchu mysle.
A vtedy som sa naozaj stala obhajkyňou zdravého mozgu.
Vďaka terapii, liekom a sebaopatere
sa môj život nakoniec vrátil
do stavu, ktorý bolo za daných okolností možné považovať za normálny.
Keď sa pozriem späť na všetko, čo sa udialo,
uvedomujem si, že synov postupný úpadok do choroby
prebiehal pravdepodobne počas asi dvojročného obdobia,
čo by bolo viac než dosť času pomôcť mu,
ak by niekto vedel, že pomoc potrebuje,
a vedel tiež, ako na to.
Vždy, keď sa ma niekto pýta:
„Ako to, že si to nevedela?“,
je to ako rana do žalúdka.
Nesie to v sebe obvinenie a napája sa na môj pocit viny,
ktorého sa, napriek všetkej tej terapii,
nikdy úplne nezbavím.
Ale niečo som sa naučila:
Ak by láska stačila na to,
aby zabránila niekomu so sklonom k samovražde,
aby si ublížil,
samovraždy by takmer neexistovali.
Ale láska nestačí
a samovraždy prevládajú.
Sú druhou najčastejšou príčinou smrti
u ľudí vo veku 10 až 34 rokov.
A 15 percent americkej mládeže
sa priznalo k plánovaniu samovraždy
počas uplynulého roku.
Naučila som sa, že bez ohľadu na to, ako veľmi chceme veriť, že to dokážeme,
nie sme schopní rozpoznať alebo ovládať
všetko, čo si naši milovaní myslia alebo cítia.
A tá tvrdohlavá viera, že práve my sme v niečom iní,
že niekoho, koho máme radi, by nikdy nenapadlo ublížiť sebe
alebo niekomu inému,
môže spôsobiť, že prehliadneme to,
čo je nám skryté a pritom to máme priamo pred očami.
A ak dôjde na najhoršie,
musíme sa naučiť odpustiť sami sebe nevedomosť
či neschopnosť položiť tie správne otázky
alebo nájsť ten správny prístup.
Vždy musíme predpokladať,
že niekto z našich milovaných môže trpieť,
bez ohľadu na to, čo hovorí
alebo ako sa správa.
Mali by sme načúvať celou svojou bytosťou,
nesúdiť
a neponúkať riešenia.
Viem, že budem žiť s touto tragédiou,
s týmito mnohými tragédiami,
po zvyšok svojho života.
Viem, že v mysliach mnohých
je nemožné porovnať moju stratu so stratou ostatných rodín.
Viem, že môj zápas nijako neuľahčuje ten ich.
Viem, že existujú aj takí, ktorí si myslia,
že vôbec nemám právo na bolesť,
ale iba na celoživotné pokánie.
V konečnom dôsledku sa dá všetko, čo viem, zhrnúť do tohto:
Tragickým faktom je, že dokonca ani tí najostražitejší a najzodpovednejší z nás
nemusia byť schopní pomôcť,
ale v mene lásky
sa nikdy nesmieme prestať snažiť
spoznať nespoznateľné.
Ďakujem.
(potlesk)