Paskutinį kartą girdėjau savo sūnaus balsą
tada, kai jis išėjo pro duris
į mokyklą.
Tamsoje sušuko vieną žodį:
„Viso.“
Buvo 1999-ųjų balandžio 20 d.
Vėliau tą rytą Columbine vidurinėje
mano sūnus Dylan ir jo draugas Eric
nušovė 12 mokinių, vieną mokytoją
ir sužeidė daugiau nei 20 kitų, prieš nusižudydami patys.
Trylika nekaltų žmonių žuvo,
palikdami sielvartaujančius artimuosius.
Kiti patyrė sužalojimus,
ir dėl to kai kurie liko invalidais.
Tačiau tragedijos mastas
negali būti pamatuotas vien aukų ir sužalotųjų skaičiumi.
Neįmanoma išmatuoti psichologinės žalos
ten buvusiems žmonėms
ar gelbėtojams bei tvarkytojams.
Neįmanoma įvertinti Columbine tragedijos dydžio
ypač, kai tai gali tapti pavyzdžiu
kitiems žmonėms, siekiantiems padaryti kažką baisaus.
Columbine buvo cunamio banga,
kuriai sudužus į krantą
prireikė daug metų, kad visuomenė
suvoktų jos įtaką.
Man prireikė daug metų susitaikyti su sūnaus poelgiu.
Žiaurus poelgis, pažymėjęs jo mirtį,
man parodė, kad jis buvo visai ne toks, kokį aš pažinojau.
Po to žmonės klausė:
„Kaip tu galėjai nežinoti?
Kas tu buvai per motina?“
Vis dar klausiu savęs to paties.
Prieš tą įvykį laikiau save gera mama.
Užauginti vaikus rūpestingais,
sveikais, atsakingais žmonėmis
man buvo svarbiausia gyvenime.
Bet ta tragedija mane įtikino, kad man nepasisekė
ir, iš dalies, dėl tos nesėkmės šiandien esu čia.
Neskaitant jo tėvo,
aš buvau žmogus, geriausiai pažinojęs ir labiausiai mylėjęs Dylan.
Jei kas ir galėjo žinoti, kas vyksta,
tai turėjau būti aš, taip?
Bet aš nežinojau.
Šiandien atvykau pasidalinti patirtimi,
ką reiškia būti mama žmogaus, kuris žudė ir skaudino.
Po tragedijos metų metus kuičiausi prisiminimuose
bandydama suprasti, ką auklėjime padariau ne taip.
Tačiau nėra paprastų atsakymų.
Negaliu jums pateikti sprendimų.
Ką galiu padaryti,
tai pasidalinti tuo, ką išmokau.
Kai kalbu su žmonėmis, kurie manęs nepažinojo prieš šaudynes,
susiduriu su trimis išbandymais.
Pirma, įėjusi į šitokią salę,
niekad nežinau, ar kas nors iš čia esančių prarado artimąjį
dėl to, ką padarė mano sūnus.
Jaučiu, kad privalau atsakyti už skausmą, kurį sukėlė mano šeimos narys,
kuris negali atsakyti pats.
Tad pirmiausia, iš visos širdies
atsiprašau, jei mano sūnus sukėlė jums skausmą.
Antras mano išbandymas
yra tai, kad turiu paprašyti supratimo ir užuojautos,
kai kalbu apie sūnaus mirtį, kaip apie savižudybę.
Likus dvejiems metams iki jo mirties,
sąsiuvinyje jis parašė,
kad pjaustėsi.
Jis rašė, kad yra agonijoje
ir nori įsigyti ginklą, kad galėtų nusišauti.
Apie tai sužinojau tik po kelių mėnesių po jo mirties.
Kai kalbu apie jo mirtį kaip savižudybę,
aš nesistengiu sumenkinti žiaurumo, kurį jis rodė gyvenimo pabaigoje.
Aš bandau suprasti
kaip jo savižudikiškas mąstymas
privedė prie žmogžudystės.
Po daugybės knygų ir pokalbių su ekspertais,
priėjau išvadą,
kad tragedijos šaknys slypėjo ne troškime žudyti
bet jo troškime mirti.
Trečias mano išbandymas kalbant apie sūnaus žmogžudystę-savižudybę
yra tai, jog kalbu apie psichinę sveikatą –
atsiprašau –
tai, jog kalbu apie psichinę sveikatą
arba smegenų sveikatą, kaip ją vadinu, nes taip konkrečiau.
Tuo pačiu, kalbu ir apie smurtą.
Jokiu būdu nenoriu prisidėti prie nežinojimo,
kuris ir taip supa psichikos ligas.
Tik labai nedidelis procentas tų, kurie serga psichikos ligomis
su kitais elgiasi agresyviai,
tačiau nustatyta, jog apie
75-90 procentų žmonių, kurie nusižudo
serga kokia nors diagnozuotina psichikos liga.
Kaip visi gerai žinote,
mūsų psichikos sveikatos sistema negali visiems padėti,
ir ne kiekvienam, turinčiam destruktyvių minčių,
yra diagnozuojama
tam tikra liga.
Dauguma žmonių, ištisai jaučiančių
baimę, pyktį ar neviltį
niekad nediagnozuojami ir negydomi.
Dažniausiai atkreipiamas dėmesys, tik kai jie patiria krizę.
Jei statistika nemeluoja,
1-2 procentai visų savižudybių
apima ir kito žmogaus nužudymą;
kai tam tikrose šalyse kyla savižudybių skaičius,
kyla ir savižudybių-žmogžudysčių skaičius.
Aš norėjau suprasti, kas dėjosi Dylan galvoje prieš jo mirtį
todėl ieškojau atsakymų pas kitus, susidūrusius su savižudybe.
Ieškojau informacijos, savanoriavau labdaros renginiuose,
ir kai rasdavau galimybę,
kalbėjausi su tais, kurie išgyveno savižudikiškas mintis
ar bandymą žudytis.
Vienas labiausiai man padėjusių pokalbių
buvo su bendradarbe,
kuri išgirdo mane su kažkuo kalbančią
prie savo stalo biure.
Ji išgirdo, kaip sakiau, jog Dylan manęs nemylėjo,
jeigu galėjo padaryti tai, ką padarė.
Vėliau, radusi mane vieną,
ji atsiprašė, kad nugirdo pokalbį,
ir pasakė, kad esu neteisi.
Ji papasakojo, kad būdama jauna, vieniša mama
su trimis mažais vaikais,
ji sunkiai susirgo depresija ir dėl savo saugumo buvo paguldyta į ligoninę.
Tuo metu buvo įsitikinusi,
kad jos vaikams bus daug geriau jei ji mirs,
todėl nusprendė nusižudyti.
Ji patikino, kad mamos meilė yra stipriausias ryšys pasaulyje
ir kad savo vaikus mylėjo labiau nei bet ką kita,
bet dėl savo ligos
ji buvo tikra, kad vaikams bus geriau be jos.
Ką papasakojo ji ir ką sužinojau iš kitų
yra tai, kad mes nepadarome sprendimo
nusižudyti
taip, kaip pasirenkam kokį automobilį vairuoti
ar ką veikti šeštadienį.
Kai žmogus yra itin linkęs į savižudybę,
jam ypač būtina skubi medicinos pagalba.
Jiems pablogėjęs mąstymas ir pašlijusi savikontrolė.
Nors jie sugeba planuoti ir elgtis logiškai,
jų tikrovę iškreipia skausmas,
per kurį jie filtruoja savo realybę.
Kai kurie žmonės puikiai sugeba visa tai nuslėpti
ir dažnai tam turi geras priežastis.
Dauguma mūsų yra pagalvoję apie savižudybę,
bet nuolatinės, pastovios mintys apie tai,
savižudybės priemonių ieškojimas
yra patologijos simptomai,
ir, kaip dauguma ligų,
ši turi būti diagnozuojama ir gydoma,
kol gyvybė dar neprarasta.
Bet mano sūnaus mirtis nebuvo vien savižudybė.
Tai buvo ir masinės žudynės.
Norėjau suprasti, kaip jo savižudikiškas mąstymas tapo žmogžudišku.
Bet informacijos nedaug, nėra paprastų atsakymų.
Taip, jam tikriausiai buvo nuolatinė depresija.
Jis buvo perfekcionistas ir pasitikėjo tik savimi,
todėl nebuvo linkęs prašyti kitų pagalbos.
Jis patyrė dalykų mokykloje,
kurie vertė jį jaustis menku, pažemintu ir kėlė pyktį.
Ir jis puoselėjo sudėtingą draugystę
su vaikinu, kuris suprato jo pyktį ir atsiskyrimą,
kuris buvo labai sutrikęs,
siekiantis kontrolės ir linkęs žudyti.
Ir šio stipraus pažeidžiamumo
ir trapumo laikotarpiu,
Dylan rado prieigą prie ginklų,
nors savo namuose jų niekada neturėjome.
Buvo siaubingai lengva 17-mečiui nusipirkti ginklą,
tiek legaliai, tiek nelegaliai, be mano žinios ar leidimo.
Ir kažkaip, po 17 metų ir daug kitų šaudynių mokyklose,
tai vis dar siaubingai lengva.
Tai, ką Dylan tądien padarė, sudaužė man širdį
ir, kaip dažnai būna su trauma,
tai atsiliepė mano kūnui ir mintims.
Praėjus dvejiems metams, susirgau krūties vėžiu,
o dar po dvejų metų mane aplankė psichikos problemos.
Nepaisant besitęsiančio, begalinio sielvarto,
siaubingai bijojau sutikti
Dylan aukų šeimų narius,
ar būti užkalbinta žurnalistų
arba piktų gyventojų.
Bijojau įsijungti žinias,
išgirsti, kaip mane vadina siaubinga mama ar bjauriu žmogumi.
Man prasidėjo panikos priepuoliai.
Pirmiausia prasidėjo praėjus ketveriems metams po tragedijos,
kai ėmiau ruoštis duoti parodymus
ir turėjau susitikti su aukų šeimomis akis į akį.
Po to prasidėjo praėjus šešeriems metams po visko,
kai ruošiausi viešai kalbėti apie savi-žmogžudystę.
pirmą kartą konferencijoje.
Abu epizodai truko kelias savaites.
Priepuoliai prasidėdavo visur:
parduotuvėje, darbe,
netgi lovoje skaitant knygą.
Mano mintys įsisukdavo į siaubo ratą
ir nesvarbu, kaip bandydavau
nusiraminti ar būti racionalia,
nieko negalėjau padaryti.
Toks jausmas, tarsi mano smegenys norėjo mane nužudyti,
ir tada, kai bijojau bijoti,
sunaikino visas mano mintis.
Tada tiesiogiai supratau,
ką reiškia turėti sutrikusias smegenis,
tada ir ėmiau pasisakyti už smegenų sveikatą.
Padedant terapijai, vaistams ir rūpinantis savimi,
gyvenimas pamažu vėl tapo
tuo, ką galima laikyti normaliu žinant aplinkybes.
Kai mąsčiau apie visa, kas įvyko,
pastebėjau, kad mano sūnaus nuopuolis į šią disfunkciją
tikriausiai įvyko per dvejų metų laikotarpį –
pakankamai laiko rasti pagalbos,
jei tik kas nors būtų žinojęs, kad jam jos reikia,
ir žinojęs ką daryti.
Kaskart kai kas nors paklausia
„Kaip tu galėjai nežinoti?“,
jaučiuosi lyg gavusi per veidą.
Tai yra kaltinimas, jis žadina mano kaltės jausmą,
kurio, nepaisant lankytos terapijos,
niekada pilnai neatsikratysiu.
Bet štai kai kas, ką supratau:
jei užtektų meilės
sulaikyti savižudį nuo
savęs žalojimo,
žmonės beveik nesižudytų.
Tačiau meilės neužtenka,
o savižudybė labai paplitusi.
Tai antra pagrindinė mirties priežastis
tarp žmonių, kurių amžius nuo 10 iki 34,
bei 15 procentų Amerikos jaunimo
pripažįsta, kad praeitais metais
planavo nusižudyti.
Supratau, kad nesvarbu kaip labai norėtume tuo tikėti,
negalime žinoti ar kontroliuoti
visko, ką jaučia ir galvoja artimieji;
ir tas užsispyręs mąstymas, kad mes kažkuo kitokie,
kad mūsų artimieji tikrai nežada žaloti savęs
ar kito žmogaus,
tai gali sukliudyti pastebėti,
kas slepiasi bendrame vaizde.
Ir jeigu įvyksta blogiausias galimas dalykas,
turėsime išmokti atleisti sau už nežinojimą,
už tai, kad neišsiklausinėjome,
ar kad neradome tinkamo gydymo.
Visada turėtume manyti,
kad galbūt mums artimas žmogus kenčia,
nepaisant to, ką jie sako
ar kaip elgiasi.
Turime jų klausytis visa savo esybe,
neteisti jų
ir nesiūlyti sprendimų.
Žinau, kad turėsiu gyventi su šia tragedija,
su šita daugybe tragedijų,
visą likusį gyvenimą.
Žinau, kad daugelio mintyse
tai, ką praradau aš, neprilygsta tam, ką prarado tos kitos šeimos.
Žinau, kad mano sunkumai nepalengvina jų sunkumų.
Žinau, kad yra tokių, kurie galvoja, jog aš neturiu teisės į jokį skausmą
ir privalau visą gyvenimą atgailauti.
Galiausiai, viskas ką žinau yra tai:
tragiškas faktas yra toks, jog net patys akyliausi ir atsakingiausi
ne visada galės padėti,
tačiau vardan meilės,
privalome nenustoti stengtis
sužinoti tai, ko neįmanoma sužinoti.
Ačiū.
(Plojimai)