Akkor hallottam utoljára a fiam hangját,
amikor kilépett a bejárati ajtón
iskolába menet.
Egy szót kiáltott vissza a sötétben:
"Szia!"
1999. április 20-a volt.
Később aznap délelőtt a Columbine Középiskolában
a fiam, Dylan és a barátja, Eric
12 diákot és egy tanárt gyilkolt meg.
Megsebesítettek több mint 20 másik személyt, majd magukkal is végeztek.
13 ártatlan ember halt meg
hátrahagyva megtört, gyászoló szeretteiket.
Mások sérüléseket szenvedtek,
ami eltorzította őket vagy tartós fogyatékosságot okozott.
A tragédia súlyossága azonban
nem mérhető egyszerűen az áldozatok és a sebesültek számával.
Lehetetlen felmérni, milyen pszichés megrázkódtatás érte azokat,
akik akkor az iskolában voltak,
vagy akik a mentési és helyreállítási munkálatokban vettek részt.
Lehetetlen egy Columbine méretű tragédia hatását felmérni,
különösen akkor, ha esetleg mintaként szolgálhat
más elkövetők számára, akik saját bűncselekményüket készülnek végrehajtani.
Columbine egy szökőárhoz volt hasonló,
és miután visszavonult,
a közösség és a társadalom évekig dolgozott azon,
hogy felmérje a hatását.
Évekig tartott, míg fel tudtam dolgozni a fiamról rám maradt örökséget.
Az a kegyetlen viselkedés, ami az élete végén jellemezte
megértette velem, hogy teljesen más volt, mint akinek én ismertem.
Később sokan megkérdezték tőlem:
"Hogy lehet, hogy nem vetted észre?"
"Milyen anya voltál?"
Még ma is gyakran teszem fel magamnak ugyanezeket a kérdéseket.
A lövöldözés előtt úgy gondoltam, jó anya vagyok.
Arra neveltem a gyerekeimet, hogy törődjenek másokkal,
hogy egészséges, felelősségteljes felnőttek legyenek.
Ez volt életem legfontosabb célja.
A tragédia viszont meggyőzött arról, hogy mint szülő, elbuktam.
És részben ez a bukás az, ami ide hozott ma.
Az édesapja mellett
én voltam az, aki legjobban ismerte és szerette Dylant.
Ha bárkinek tudnia kellett volna arról, mi készül,
az én voltam, igaz?
De nem tudtam.
Azért vagyok ma itt, hogy megosszam önökkel, milyen érzés
egy olyan ember anyjának lenni, aki embereket gyilkolt és sebesített meg.
A tragédia után évekig kutattam a családi emlékekben.
Próbáltam rájönni, hol volt az a pont, amikor szülőként elbuktam.
De erre nincs egyszerű válasz.
Nem tudok megoldással szolgálni önöknek.
Csak annyit tehetek,
hogy megosztom önökkel azt, amit mindebből megtanultam.
Mikor olyan emberekkel beszélek, akik nem ismertek a lövöldözés előtt,
három kihívással kell szembenéznem.
Az egyik az, hogy mikor bemegyek valahová, ahogy most is,
nem tudom, van-e ott bárki, akit amiatt ért veszteség,
amit a fiam tett.
Úgy érzem, nekem kell vállalnom a felelősséget a szenvedésért,
amit a családunk egy tagja okozott, hiszen ő már nincs itt, hogy ezt megtegye.
Így hát, elsősorban tiszta szívemből sajnálom,
ha a fiam szenvedést okozott bármelyiküknek.
A másik kihívás az,
hogy a megértésüket, sőt együttérzésüket kell kérjem,
amikor a fiam haláláról, mint öngyilkosságról beszélek.
Két évvel azelőtt, hogy meghalt,
azt írta egy füzetbe,
hogy többször megvagdosta magát.
Azt mondta, borzasztóan szenvedett.
Fegyvert akart szerezni, hogy véget vessen az életének.
Minderről én csak hónapokkal a halála után szereztem tudomást.
Mikor a haláláról, mint öngyilkosságról beszélek,
nem akarom kisebbíteni a kegyetlenséget, ami élete végén jellemezte.
Inkább azt próbálom megérteni,
hogy öngyilkossági gondolatai
hogyan vezettek a gyilkosságokhoz.
Miután sokat olvastam erről, és szakértőkkel is beszéltem,
arra jutottam,
hogy a lövöldözésben játszott szerepe nem gyilkolási vágyban,
hanem halálvágyban gyökerezett.
A harmadik kihívás, amikor a fiam gyilkos-öngyilkosságáról beszélek az,
hogy egyrészt beszélek a mentális egészségről...
Elnézést...
hogy egyrészt beszélek a mentális egészségről -- vagy az elme egészségéről,
ahogy inkább nevezném, mert számomra ez így egyértelműbb --
és ezzel egy időben erőszakról is beszélek.
Legkevésbé sem szeretném erősíteni azokat a tévhiteket,
melyek a mentális betegségeket övezik.
Azoknak, akik mentális betegségekben szenvednek
elenyésző százaléka lép fel erőszakosan másokkal szemben.
Azok között azonban, akik öngyilkosságot követnek el,
75-től egészen akár több, mint 90 százalék is lehet azok aránya,
akiknek valamilyen beazonosítható mentális problémája van.
Ahogy mindannyian tudják,
a mentális egészséggel foglalkozó ellátó rendszer nem tud mindenkin segíteni.
És azok közül, akiknek agresszív hajlamai vannak,
nem mindenkire illik
egy bizonyos diagnózis.
Sokan azok közül, akik huzamosabb ideje szenvednek,
mert félnek, dühösek vagy kétségbe vannak esve,
sosem kerülnek a látókörükbe, és sosem kapnak kezelést.
Legtöbbször csak valamilyen szélsőséges viselkedés esetén figyelnek fel rájuk.
Ha a becslések megbízhatóak,
az öngyilkosságok 1-2%-ában
az öngyilkos valaki mást is meggyilkol.
Mikor egy vizsgált csoportban növekednek az öngyilkossági mutatók,
a gyilkos-öngyilkosságok száma is növekszik.
Szerettem volna megérteni, mi játszódott le Dylanben a halála előtt.
A válaszokat azoknál kerestem, akik öngyilkosság miatt veszítettek el valakit.
Kutatómunkát végeztem és önkéntesként dolgoztam pénzgyűjtő kampányokban.
Amikor csak tudtam,
beszéltem olyanokkal, akik foglalkoztak már az öngyilkosság gondolatával
vagy meg is kísérelték azt.
Leginkább az a beszélgetés volt segítségemre,
amit az egyik munkatársammal folytattam.
Meghallotta,
hogy erről beszélgetek valakivel az irodámban.
Hallotta, hogy azt mondom, Dylan valószínűleg nem szeretett engem,
ha képes volt ilyen szörnyűséget elkövetni.
Később, mikor egyedül voltam,
elnézést kért, hogy akaratlanul kihallgatta a beszélgetést,
és azt mondta, nincs igazam.
Azt mondta, hogy mikor fiatal volt,
és három kicsi gyereket nevelt egyedül,
mély depresszióba esett, és a saját biztonsága érdekében kórházba került.
Akkor meg volt győződve arról,
hogy a gyerekeinek jobb lenne, ha meghalna.
Azt is eltervezte, hogyan vet véget az életének.
Megerősített abban, hogy az anyai szeretet a legerősebb kapocs a világon,
és hogy jobban szerette a gyerekeit, mint bármi mást a földön,
de a betegsége miatt
akkor meg volt győződve arról, hogy a gyerekeknek jobb lesz nélküle.
Abból amit mondott, és amit másoktól tudtam meg ezzel kapcsolatban,
az derült ki számomra, hogy azt a döntést vagy választást,
ami az öngyilkosságot előzi meg, nem hasonlíthatjuk ahhoz,
mint mikor például autót vásárol magának az ember
vagy eldönti, hová megy szombat este szórakozni.
Mikor valaki súlyos öngyilkossági krízisben van,
négyes erősségű egészségügyi vészhelyzetről beszélünk.
Ilyenkor a gondolkodásuk megbízhatatlan, és képtelenek bármiféle önszabályozásra.
És bár tudnak tervezni, és logikusan cselekedni,
de az igazság, ami szerint cselekednek, csupán egy torzkép,
hiszen a valóságot ekkor csak a fájdalmuk szűrőjén át képesek látni.
Néhányan nagyon jól tudják leplezni ezt az állapotot,
és gyakran jó okuk is van arra, hogy ezt tegyék.
Életünk során sokunk fejében megfordul az öngyilkosság gondolata,
de a hosszan tartó, makacs öngyilkossági krízis,
és az öngyilkosság módjának tervezgetése
kóros állapot,
és mint más betegségeknél,
ezt az állapotot is fel kell ismerni és kezelni kell,
mielőtt tragédiához vezetne.
A fiam halála nem tiszta öngyilkosság volt,
hanem tömeggyilkosság is egyben.
Meg akartam tudni, hogyan lesz öngyilkossági hajlamból gyilkolási vágy.
De erről nem sok kutatás van, és nincsenek egyszerű válaszok.
Igen, valószínűleg régóta depressziós volt már.
Személyiségét tekintve maximalista, öntörvényű gyerek volt.
És emiatt is volt kisebb a valószínűsége, hogy bárkitől segítséget kérjen.
Az iskolában olyan hatások érték, ami elindított egy olyan válaszreakciót,
ami miatt értéktelennek, megalázottnak és végtelenül dühösnek érezte magát.
Bonyolult baráti kapcsolata volt egy olyan fiúval,
aki megértette ezt a dühöt és elidegenedést,
és aki maga is súlyosan zavart volt,
manipulatív és gyilkosságra hajlamos.
Életének ebben a rendkívül sebezhető
és sérülékeny szakában,
Dylan fegyverhez jutott
annak ellenére, hogy mi sosem tartottunk otthon fegyvert.
Felháborítóan egyszerű volt akkor egy 17 éves gyereknek fegyvert szerezni:
akár törvényesen, akár törvénytelenül, az engedélyem és a tudtom nélkül.
És most 17 évvel és számos iskolai vérengzéssel később
még mindig felháborítóan egyszerű.
Az amit Dylan aznap tett, összetörte a szívem,
és ahogy a traumatikus esetek legtöbbjében előfordul,
ennek testi és lelki egészségem látta kárát.
Két évvel a vérengzés után mellrákot állapítottak meg nálam.
Rá két évre jelentkeztek a mentális problémák.
Az állandó gyászt tovább súlyosbította,
hogy folyamatosan attól rettegtem, hogy összetalálkozom valakivel
azoknak a családjából, akiket Dylan gyilkolt meg.
Vagy hogy zaklatni fog a sajtó
vagy egy dühös polgár.
Féltem bekapcsolni a híreket.
Féltem, hogy azt mondják, rossz anya, megvetendő ember vagyok.
Pánikrohamok törtek rám.
Az első ilyen eset négy évvel a mészárlás után történt,
amikor vallomástételre került sor,
és szemtől-szemben kellett találkoznom az áldozatok családtagjaival.
A második ilyen időszak hat évvel a tragédia után kezdődött,
mikor arra készültem, hogy nyilvánosan beszéljek a gyilkos-öngyilkosságról
először, egy konferencián.
Mindkét időszak több hétig tartott.
A rohamok a legkülönbözőbb helyeken törtek rám:
a barkácsáruházban, az irodámban
még akkor is, amikor otthon olvastam az ágyamban.
Egyszer csak leblokkoltam, és gondolataim a rettegés körforgásába merültek.
Bármivel próbáltam is megnyugtatni magam
vagy elfogadható érvekkel kijutni ebből az állapotból,
tehetetlen voltam.
Úgy éreztem a saját elmém okozza a vesztem.
Aztán attól is féltem, hogy félni fogok.
Ez töltötte be minden gondolatom.
Ekkor tapasztaltam meg először saját magamon,
milyen az, amikor az ember elméje megbízhatatlanná válik,
és ezután lettem igazán a mentális betegségek szószólója.
A terápiának, a gyógyszereknek és az öngondoskodásnak köszönhetően
az életem visszatért
egy, a körülményekhez képest normálisnak mondható kerékvágásba.
Mikor visszatekintettem arra, ami történt,
úgy éreztem, hogy az a spirál, ami a fiam problémájához vezetett,
egy körülbelül kétéves periódusra tehető.
Rengeteg idő ez arra, hogy segítséget kapjon.
Bár tudta volna valaki, hogy segítségre szorul,
és hogy mi a teendő!
Mikor megkérdeznek:
"Hogy lehetséges, hogy nem vetted észre?"
-- az olyan mintha gyomorszájon vágnának.
Ez a kijelentés tele van váddal, ami azonnal felszínre hozza a bűntudatot,
amitől - függetlenül attól, hogy meddig járok terápiára -
sosem fogok tudni megszabadulni.
De valamit mégis megtanultam:
ha a szeretet elég lenne arra,
hogy megakadályozzunk egy öngyilkossággal foglalkozó embert abban,
hogy ártson magának,
szinte senki nem lenne öngyilkos.
De a szeretet nem elég.
És öngyilkosok mindig is lesznek.
A halálokok közül ez a második leggyakoribb
a 10-34 éves korosztályban.
Az amerikai fiatalok 15%-áról tudjuk,
hogy tervezett öngyilkosságot
az elmúlt évben.
Megtanultam, hogy bármennyire szeretnénk is,
nem tudhatunk mindenről, és nem kontrollálhatunk mindent,
amit a szeretteink gondolnak vagy éreznek.
Az a makacs meggyőződés, hogy mi valamiért mások vagyunk,
és az, akit mi szeretünk sosem ártana magának
vagy bárki másnak
ahhoz vezethet, hogy nem vesszük észre,
a nyilvánvalót.
Legrosszabb esetben pedig ahhoz,
hogy meg kell tanuljuk megbocsátani magunknak, hogy nem tudtuk,
és hogy nem tettük fel a megfelelő kérdéseket,
vagy nem találtuk meg a megfelelő gyógyírt.
Mindig gondolnunk kell arra,
hogy lehet, hogy az, akit szeretünk, szenved:
függetlenül attól, mit mond
vagy mit tesz.
Felé kell fordulnunk teljes valónkkal
ítéletektől mentesen --
anélkül, hogy megmondanánk, mit tegyen.
Tudom, hogy ezzel a tragédiával,
ezzel a sokszoros tragédiával
kell leélnem az életem.
Tudom, hogy sok ember számára
az én veszteségem összemérhetetlen az áldozatok családjának veszteségével.
Tudom, hogy az én szenvedésem, nem enyhíti az ő szenvedésüket.
Tudom, hogy olyanok is vannak, akik szerint nincs jogom a fájdalomhoz;
szerintük a sorsom nem lehet más, mint örök bűnbánat.
Mindezt úgy foglalhatnám össze, hogy az a tragikus valóság,
hogy bármennyire figyelmesek és felelősségteljesek vagyunk is,
nem biztos, hogy szükség esetén segíteni tudunk.
A szeretet mégis azt diktálja,
hogy sosem szabad feladni a reményt,
hogy felismerjük a felismerhetetlent.
Köszönöm.
(Taps)