Rat je deo mog života otkad pamtim.
Rođena sam u Avganistanu, samo šest meseci nakon sovjetske invazije
i iako sam bila suviše mala da razumem šta se dešavalo,
duboko sam bila svesna patnje i straha koji su me okruživali.
Ta rana iskustva su imala velik uticaj na to kako razmišljam o ratu i konfliktu.
Naučila sam da kad se radi o ključnim pitanjima za ljude,
za većinu
predaja ne dolazi u obzir.
Kod ovog vida konflikta -
kad su ljudska prava ugrožena,
kad su im države pod okupacijom,
kad su ugnjetavani i ponižavani -
potreban im je moćan oblik otpora i borbe.
Što znači da bez obzira na to koliko je destruktivno i užasno nasilje,
ako ljudi gledaju na njega kao na jedini izbor,
koristiće ga.
Većina nas je zabrinuta zbog stepena nasilja u svetu.
Ali nećemo okončati rat,
govoreći ljudima da je nasilje moralno pogrešno.
Umesto toga, moramo da im ponudimo oruđe
koje je bar podjednako moćno i delotovorno kao i nasilje.
Ovo je moj posao.
Proteklih 13 godina
podučavam ljude
u najtežim situacijama širom sveta
kako mogu da koriste nenasilnu borbu da upravljaju konfliktom.
Većina ljudi povezuje ovaj vid delanja sa Gandijem i Martinom Luterom Kingom.
Ali ljudi koriste nenasilno delanje već hiljadama godina.
Zapravo, većina prava koja danas imamo u ovoj državi -
kao žene,
kao manjine,
kao radnici,
kao ljudi različitih seksualnih orijentacija
i građani zabrinuti za okolinu -
ta prava nam nisu dodeljena.
Stekli su ih ljudi koji su se borili za njih
i koji su se žrtvovali za njih.
Ali kako nismo naučili iz ove istorije,
nenasilna borba kao veština je na široko pogrešno shvaćena.
Nedavno sam upoznala grupu aktivista iz Etiopije
i rekli su mi nešto što često čujem.
Rekli su mi da su već isprobali nenasilno delanje
i da nije delovalo.
Pre nekoliko godina su imali protest.
Vlada je pohapsila sve i tu je bio kraj tome.
Zamisao da je nenasilna borba jednaka uličnim protestima
je istinski problem.
Jer iako protesti mogu da budu sjajan način da se pokaže da ljudi žele promene,
sami za sebe, neće zapravo stvoriti promene -
bar ne temeljne promene.
(Smeh)
Moćni protivnici neće dati ljudima to što žele
samo zato što lepo pitaju...
ili čak ne tako lepo.
(Smeh)
Nenasilna borba deluje uništavajući protivnika,
ne fizički,
već prepoznavanjem institucija koje su nužne za opstanak protivnika,
a potom uskraćivanjem tih izvora moći.
Nenasilni aktivisti mogu da neutrališu vojsku
tako što teraju vojnike na dezerterstvo.
Mogu da poremete ekonomiju preko štrajkova i bojkota.
I mogu da izazovu vladinu propagandu
stvarajući alternativne medije.
Postoji više metoda koje se mogu koristiti za to.
Moja koleginica i mentorka, Džin Šarp,
identifikovala je 198 metoda nenasilnog delovanja.
A protesti su samo jedan od njih.
Navešću vam skorašnji primer.
Do pre nekoliko meseci,
Gvatemalom su vladali korumpirani bivši vojni zvaničnici
sa vezama s organizovanim kriminalom.
Ljudi su uopšteno bili svesni toga,
ali se većina osećala nemoćno da bilo šta uradi po tom pitanju -
sve dok jedna grupa građana, prosto običnih 12 ljudi,
nije objavila poziv prijateljima na Fejsbuku
da se okupe na centralnom trgu, držeći znakove s porukom:
"Renuncia YA" --
dajte ostavke već jednom.
Na njihovo iznenađenje,
pojavilo se 30,000 ljudi.
Ostali su tu mesecima dok su se protesti širili zemljom.
U jednom momentu,
organizatori su isporučili stotine jaja različitim vladinim zgradama
s porukom:
"Ako nemate 'huevos'" -
jaja -
"da sprečite korumpirane kandidate da se kandiduju za ministarstva,
možete da pozajmite naša."
(Smeh)
(Aplauz)
Predsednik Molina je odgovorio,
zaklinjući se da se nikad neće povući.
I aktivisti su shvatili da ne mogu prosto da nastave s protestima
i da traže ostavku od predsednika.
Moraju da mu ukinu izbor.
Pa su organizovali generalni štrajk,
u kom su ljudi širom zemlje odbili da rade.
Samo u gradu Gvatemala,
preko 400 firmi i škola je zatvorilo svoja vrata.
U međuvremenu
su zemljoradnici širom zemlje blokirali važnije puteve.
Za pet dana
predsednik
zajedno sa desetinama drugih vladinih zvaničnika
je dao ostavku.
(Aplauz)
Veoma me inspirišu
kreativnost i hrabrost ljudi koji nenasilno delaju
u skoro svim zemljama sveta.
Na primer,
nedavno je grupa aktivista u Ugandi
oslobodila kavez svinja na ulice.
Ovde vidite zbunjenost policije jer ne zna šta da radi s njima.
(Smeh)
Svinje su obojene bojama vladajuće stranke.
Jedna svinja je čak nosila šešir,
šešir koji je ljudima prepoznatljiv.
(Smeh)
Aktivisti širom sveta su sve bolji u pridobijanju naslova,
ali ove izolovane delatnosti malo pomažu,
ako nisu deo veće strategije.
General ne bi marširao sa svojim trupama u bitku,
ako nema plan za dobijanje rata.
Ipak, ovako većina svetskih nenasilnih pokreta radi.
Nenasilna borba je jednako složena kao i vojno ratovanje,
ako ne i više.
Učesnici moraju da budu dobro obučeni i da imaju jasne ciljeve,
a njihove vođe moraju da imaju strategiju kako da postignu te ciljeve.
Tehnika ratovanja je razvijana tokom hiljada godina
uz ogromne resurse
i neki od naših najvećih umova su bili posvećeni razumevanju
i unapređenju ratne delatnosti.
U međuvremenu, nenasilna borba je retko kad sistematski izučavana,
pa iako su brojevi sve veći,
svega imamo nekoliko desetina ljudi u svetu koji to predaju.
Ovo je opasno
jer sad znamo da su naši stari pristupi bavljenju konfliktima
neadekvatni za nove izazove s kojima se suočavamo.
Vlada SAD-a je nedavno priznala
da je u pat poziciji u ratu sa ISIS-om.
Ali većina ljudi ne zna
da se ljudi suprotstavljaju ISIS-u putem nenasilnog delovanja.
Kad je ISIS zauzeo Mosul u junu 2014,
objavili su da uvode novi plan rada u javne škole
zasnovan na njihovoj ekstremističkoj ideologiji.
Ali prvog dana škole,
nijedno dete se nije pojavilo.
Roditelji su prosto odbili da ih pošalju.
Rekli su novinarima da će radije da kući obrazuju svoju decu
nego da im ispiraju mozgove.
Ovo je primer samo jednog čina otpora
u samo jednom gradu.
Ali šta kad bi bio koordinisan
sa desetinama drugih činova nenasilnog otpora
koji se vode protiv ISIS-a?
Šta kad bi bojkot roditelja bio deo šire strategije
da bi se prepoznali i osporili resursi koji su potrebni ISIS-u da bi delovao;
kvalifikovani radnici koji proizvode hranu;
inženjeri neophodni za vađenje i preradu nafte;
medijska infrastruktura i komunikacijske mreže
i transportni sistem
i lokalne firme na koje se ISIS oslanja?
Možda je teško zamisliti pobedu nad ISIS-om
putem nenasilnog delovanja.
Ali je vreme da dovedemo u pitanje način razmišljanja o ratu
i koje izbore imamo kad smo suočeni s njim.
Evo ideje vredne širenja:
saznajmo što više o tome gde je nenasilno delanje delovalo
i kako možemo da ga učinimo moćnijim,
baš kao što radimo s drugim sistemima i tehnologijama
koje se stalno prerađuju kako bi bolje zadovoljile ljudske potrebe.
Možda možemo da poboljšamo nenasilno delovanje
do tačke gde bi se sve češće koristilo umesto rata.
Nasilje kao oruđe konflikta bi onda moglo da bude napušteno
na isti način kao lukovi i strele
jer smo ih zamenili delotvornijim oružjem.
Ljudskim inovacijama možemo učiniti nenasilnu borbu moćnijom
od najnovijih i poslednjih tehnologija rata.
Najveća nada za čovečanstvo ne leži u osudi nasilja,
već u njegovom prevazilaženju.
Hvala vam.
(Apaluz)