När jag bestämde mig för att skapa ett konstverk i Manshiyat Naser,
sopsamlarnas område i Kairo, Egypten,
trodde jag aldrig att projektet skulle bli
den största mänskliga upplevelsen jag någonsin kommer att få uppleva.
Som konstnär hade jag en humanistisk intention
att försköna ett fattigt och åsidosatt område
genom att bringa konst till det och förhoppningsvis sprida ljus
över detta isolerade samhälle.
Första gången jag hörde talas om denna koptiska kristna gemenskap
var 2009 när de egyptiska myndigheterna under Hosni Mubaraks regim
bestämde sig för att slakta 300 000 grisar med H1N1-viruset som svepskäl.
Ursprungligen är de grisuppfödare.
Deras grisar och andra djur
matas med organiskt avfall
som samlas på daglig basis.
Denna händelse dödade deras levebröd.
Första gången jag kom in i Manshiyat Naser kändes det som en labyrint.
Jag letade efter klostret St Simon på toppen av berget Muqattam.
Så du går höger, sedan rakt på, sedan höger igen, sedan vänster
för att nå ända upp på toppen.
Men för att nå dit, måste du slingra dig mellan lastbilar överfulla med skräp
och kryssa mellan tuk-tuks,
det snabbaste fordonet som rör sig i området.
Stanken från skräpet som lastas av från lastbilarna var intensiv,
och ljudet från trafiken var högt och besvärande.
Lägg till oväsendet från pressarna i lagerbyggnaderna längs med vägen.
Utifrån sett ser det kaotiskt ut, men allt är fullt organiserat.
Zaraeeberna, det är så de kallar sig,
vilket betyder grisuppfödare,
har samlat Kairos skräp
och sorterat det i sitt eget bostadsområde
under årtionden.
De har utvecklat ett av de mest effektiva
och högst lönsamma systemen på global nivå.
Ändå anses området vara smutsigt, marginaliserat och segregerat
på grund av associationen till skräpet.
Så min ursprungliga idé var att skapa ett anamorfiskt konstverk,
ett konstverk som endast kan ses från en utsiktspunkt.
Jag ville utmana mig själv artistiskt genom att måla på flera byggnader
och bara ha det fullt synligt från en punkt på Muqattamberget.
Muqattamberget är samhällets stolthet.
Det är här de byggde klostret St Simon,
en grottkyrka med 10 000 säten som de högg ut ur själva berget.
Så första gången jag stod på toppen av berget
och såg på området frågade jag mig själv,
hur i hela världen jag kan övertyga alla dessa ägare
att låta mig måla på deras byggnader?
Och så kom Magd.
Magd är en guide från kyrkan.
Han berättade att den enda person jag behövde övertyga var fader Samaan,
som är samfundets ledare.
Men för att övertyga fader Samaan, var jag tvungen att övertyga Mario,
som är en polsk konstnär som flyttade till Kairo för 20 år sedan
och som skapade all konst i grottkyrkan.
Jag är mycket tacksam mot Mario. Han var nyckelpersonen i projektet.
Han lyckades få till ett möte med fader Samaan,
och överraskande nog älskade han idén.
Han frågade mig var jag hade målat tidigare
och hur jag ska få till det.
Och han var mest orolig över vad jag skulle skriva.
I varje verk jag skapar, skriver jag budskap
med min stil av arabisk kalligrafi.
Jag ser till att budskapen är relevanta för platsen där jag målar
men har en universell dimension,
så att vem som helst i världen kan relatera till det.
Så för Manhiyat Naser,
valde jag att skriva St. Anthanasiou av Alexandrias ord på arabiska,
en koptisk biskop från 200-talet,
som sa: (Arabiska)
vilket på svenska betyder,
"Den som vill se solljuset tydligt
måste först torka ögonen."
Det var verkligen viktigt för mig
att samhället kände en anknytning till orden.
Och för mig speglade detta citat utmärkt projektets anda.
Så fader Samaan välsignade projektet,
och hans godkännande fick alla boende ombord.
Hundratals liter målarfärg, ett dussin blå manuella hissar,
flera resor fram och tillbaka till Kairo,
ett starkt och solitt team från Frankrike, Nordafrika, Mellanöstern och USA,
och efter ett års planerande och logistik var vi där,
mitt team och några medlemmar från det lokala samhället
som skapade ett verk som kommer att sprida sig över 50 byggnader,
där några fyller ut tomrummen mellan kalligrafierna
som jag markerar med färger.
Lite blått här, lite gult där, lite orange där.
Några andra bär sandsäckar
och lägger dem på hustaken
för att hålla i de manuella hissarna,
och andra monterar och demonterar samma hissar
och flyttar runt dem mellan de olika byggnaderna.
I början av projektet numrerade jag alla byggnaderna på min skiss,
och det fanns ingen riktig interaktion med samhället.
Folk förstod inte meningen med det hela.
Men mycket snabbt blev dessa byggnadsnummer till efternamn.
Den första byggnaden var farbror Ibrahims hus.
Farbror Ibrahim är en otroligt entusiastisk person.
Han sjung alltid och skämtade,
och hans döttrar och son räddade mig från hans tjur
som ville attackera mig på fjärde våningen.
(Skratt)
Egentligen såg tjuren mig genom fönstret och kom ut på balkongen.
(Skratt)
Ja.
Farbror Ibrahim hängde alltid på balkongen
och pratade med mig medan jag målade.
Jag minns att han berättade att han inte hade gått till berget på 10 år,
och att han aldrig tar en dag ledigt.
Han sa att om han slutade arbeta, vem skulle då stoppa skräpet?
Men förvånande, i slutet av projektet,
kom han hela vägen till berget för att se konstverket.
Han var mycket stolt över att se sitt hus målat,
och han sa att projektet var ett projekt för fred och –
ursäkta mig –
(Applåder)
Tack.
Han sa att det var ett projekt för fred och enande
och att det förde samman människor.
Så hans syn på projektet ändrades,
och min syn mot samhället ändrades också,
och mot vad de gör.
Allt skräp som alla äcklas av
är inte deras.
De livnär sig bara på det.
Faktiskt så lever de inte bland skräpet. De lever av skräpet.
Så jag började tvivla på mig själv
och fundera på vad det verkliga skälet till hela projektet var?
Det var inte att försköna en plats genom att bringa konst till den.
Det var att ändra synsätt och öppna en dialog
för den koppling som vi har till samhällen som vi inte känner till.
Så dag efter dag
tog kalligraficirkeln form,
och vi var alltid lika ivriga
att gå tillbaka till berget för att titta på verket.
Och att stå på exakt denna punkt varje dag fick mig att inse
symboliken bakom detta anamorfiska verk.
Om du vill se en verklig bild av någon,
kanske du bör byta vinkel.
Det fanns tvivel och svårigheter,
som rädsla och stress.
Det var inte enkelt att arbeta i en sådan omgivning,
ibland med grisar under dig när du målar
eller att klättra uppför en sophög för att nå en hiss.
Men vi kom alla över rädslan för höjderna, de gungande hissarna,
styrkan av stanken
och även stressen av att inte hinna färdigt i tid.
Men vänligheten från alla människor fick oss att glömma allt.
Byggnad nummer 3 var farbror Bakheets och moster Fareedas hus.
På egyptiska finns ett uttryck, "Ashen Nas,"
som betyder "de bästa människorna".
De var de bästa människorna.
Vi brukade ta rast utanför deras hus,
och alla barnen i grannskapet
brukade komma till oss.
Jag var imponerad och förundrad över barnen i Manshiyat Naser.
De första dagarna vägrade de alltid att ta emot det vi erbjöd dem,
även tilltugg eller drycker.
Så jag frågade tant Fareeda, "Varför?"
Och hon berättade för mig att de lär sina barn
att tacka nej till allt som erbjuds av någon okänd
för denna person kanske behöver det mer än de gör.
Så just då insåg jag faktiskt
att Zareebs församling var det ideala sammanhanget
för att lyfta ämnet perception.
Vi måste ifrågasätta vår nivå av oförstånd
och den uppfattning som vi, som ett samhälle kan ha
om andra samhällen baserat på dess olikheter.
Jag kommer ihåg hur jag blev försenad vid farbror Ibrahims hus
när hans grisar som föds upp på taket
åt av sandsäckarna som håller fast hissarna.
(Skratt)
Farbror Bakheets och tant Fareedas hus
var ett slags mötespunkt.
Alla brukade samlas där.
Jag tror att det var det Ibrahim menade
när han sa att det var ett projekt för fred och enighet,
för jag kände verkligen att människor förenades.
Alla hälsade oss med ett leende, bjöd oss på en drink
eller bjöd hem oss på lunch.
Ibland är man på första våningen i ett hus,
och någon öppnar sitt fönster och erbjuder en te.
Och sen händer samma sak på andra våningen.
Och du fortsätter hela vägen upp.
(Skratt)
(Applåder)
Jag har aldrig druckit så mycket te som i Egypten.
(Skratt)
Och helt ärligt, kunde vi ha blivit färdiga tidigare,
men jag tror att det tog oss tre veckor på grund av alla dessa tepauser.
(Skratt)
I Egypten har de ytterligare ett uttryck som är "Nawartouna",
som betyder, "Du bringade oss ljus".
I Manshiyat Naeser berättade de alltid det för oss.
Kalligrafin, faktiskt –
Jag använde en vit självlysande färg
för kalligrafin,
så i slutet av projektet hyrde vi några projektorer med uv-ljus
och lyste upp hela grannskapet,
och överraskade alla omkring.
Vi ville berätta för dem
att det var de som bringade oss ljus.
(Applåder)
Människorna i Zareeb är starka, ärliga, hårt arbetande,
och de vet sitt värde.
Folket i Kairo kallar dem "Zabaleenerna",
vilket betyder "skräpfolket",
men ironiskt nog kallar folket i Manhiyat Naser
folket i Kairo för Zabaleenerna.
De säger att det är de som producerar skräpet, inte de själva.
(Skratt)
(Applåder)
Målet var att lämna någonting till detta samhälle,
men jag känner att det var de som lämnade någonting i våra liv.
Konstprojektet var bara en ursäkt
för denna fantastiska mänskliga upplevelse.
Konstverket kommer att försvinna, förgå,
och faktiskt är det någon som bygger en andra våning
framför farbror Ibrahims hus,
så att det skymmer en del av målningen,
så jag kanske måste dit och måla över det.
(Skratt)
Det var om upplevelsen,
historien,
stunden.
Från gatorna i grannskapet,
syns målningen i fragment,
isolerade från varandra,
ensamma.
Men sammanfogade genom kalligrafin
som idag blottar det kraftfulla meddelande som vi alla borde tänka på
innan vi dömer någon.
Den som vill se solljuset klart
måste först torka rent ögonen.
Tack.
(Applåder)