Šta je svesnost?
Može li veštačka mašina zaista da misli?
Da li se um sastoji jedino od neurona u mozgu
ili u njegovoj srži postoji neopipljiva iskra?
Za mnoge su ovo bila ključna razmatranja
za budućnost veštačke inteligencije.
No britanski kompjuterski naučnik Alan Tjuring
je odlučio da odbaci sva ova pitanja
zarad jednostavnijeg:
može li kompjuter da govori kao čovek?
Ovo pitanje je dovelo do zamisli merenja veštačke inteligencije
koja će postati čuvena kao Tjuringov test.
U naučnom radu iz 1950. "Kompjuterska mašina i inteligencija",
Tjuring je predložio sledeću igru.
Ljudski sudija vodi tekstualni razgovor sa takmičarima koje ne vidi
i procenjuje njihove odgovore.
Da bi prošao test, kompjuter mora da bude u stanju da zameni takmičare,
a da se pri tom rezultat značajno ne promeni.
Drugim rečima, kompjuter bismo smatrali inteligentnim,
ako ono što govori ne bi bilo lako razlikovati od ljudskog govora.
Tjuring je predvideo da će do 2000. godine
mašine sa memorijom od 100 megabajta lako prolaziti na ovom testu.
No možda je istrčao pred rudu.
Iako današnji kompjuteri imaju daleko veću memoriju,
malo njih je u tome uspelo,
a oni koji su imali dobre rezultate
su se više usredsređivali na pronalaženje pametnih načina da prevare sudije
nego na korišćenje ogromne kompjuterske moći.
Iako nikad nije podvrgnut stvarnom testiranju,
prvi program koji je tvrdio da je imao nekog uspeha se zvao ELIZA.
Prilično kratkim i jednostavnim scenariom
uspeo je da obmane ljude oponašajući psihologa,
ohrabrujući ih da više govore
i vraćajući njihova sopstvena pitanja nazad njima.
Još jedan raniji scenario, PARRY, je imao suprotan pristup,
imitirajući paranoičnog šizofreničara
koji je stalno usmeravao tok razgovora na sopstvene pretprogramirane opsesije.
Njihovi uspesi u obmanjivanju ljudi su istakli slabosti testa.
Ljudi redovno pripisuju inteligenciju čitavom nizu stvari
koje nisu zaista inteligentne.
Bez obzira na to, godišnja takmičenja, poput Lobnerove nagrade,
formalizovala su test
tako što sudije unapred znaju
da su neki od njihovih sagovornika mašine.
No, iako su kvalitetniji,
mnogi programeri botova za ćaskanje
koriste strategije slične ELIZA-i i PARRY-ju.
Pobednica iz 1997, Katrin,
mogla je da obavi začuđujuće usredsređene i inteligentne razgovore,
ali uglavnom, ako bi sudija želeo da razgovoara o Bilu Klintonu.
A skorašnjem pobedniku, Judžinu Gustmanu,
podarena je ličnost 13-ogodišnjeg dečaka iz Ukrajine,
pa su sudije protumačile njegove zablude i nezgrapnu gramatiku
kao jezičku i kulturološku barijeru.
U međuvremenu, drugi programi, poput Kleverbota su imali drugačiji pristup,
statistički analizirajući ogromne baze podataka stvarnih razgovora
kako bi došli do najboljih odgovora.
Neki su takođe pohranjivali u memoriju prethodne razgovore,
kako bi se vremenom popravljali.
No, iako Kleverbotovi pojedinačni odgovori mogu da zvuče neverovatno ljudski,
odsustvo konzistentne ličnosti
i nemogućnost da se bavi najnovijim temama
odaju ga odmah.
Ko bi u Tjuringovo vreme mogao da predvidi da će današnji kompjuteri
moći da upravljaju svemirskim brodovima,
da izvode prefinjene operacije
i da rešavaju obimne jednačine,
ali će i dalje da se muče s najobičnijim ćaskanjem?
Ispostavilo se da je ljudski jezik zadivljujuće složena pojava
koju ne može da obuhvati čak ni najobimniji rečnik.
Botove za ćaskanje zbunjuju sitne pauze, poput "hm..."
ili pitanja koja nemaju tačne odgovore.
A prosta razgovorna rečenica,
poput: "Izvadio sam sok iz frižidera i dao mu,
ali sam zaboravio da proverim datum",
zahteva bogato pozadinsko znanje i intuiciju da bi je raščlanili.
Ispostavilo se da simuliranje ljudskog razgovora
zahteva više od pukog uvećanja memorije i snage procesora;
i kako se približavamo Tjuringovom cilju,
možda ćemo ipak morati da se bavimo svim tim velikim pitanjima o svesnosti.