Mi a tudat?
Képes-e egy gép valóban gondolkodni?
Az elme csupán idegsejtek hálózata az agyban?
Vagy van a mélyén valami megfoghatatlan szikra?
Sokak számára lényegi kérdések ezek
a mesterséges értelem jövőjével kapcsolatban.
Ám Alan Turing brit informatikus mellőzte mindezeket a kérdéseket,
és egy jóval egyszerűbbre koncentrált:
képes-e a számítógép úgy beszélgetni, mint egy ember?
A kérdés a mesterséges értelem mérésének ötletéhez vezetett,
ami később Turing-teszt néven vált ismertté.
A Computing Machinery and Intelligence című, 1950-ben megjelent tanulmányában
Turing egy próba ötletével állt elő:
Egy bíráló írásban beszélget nem látható játékosokkal,
majd értékeli a válaszaikat.
A próba akkor sikeres, ha egy számítógép be tud állni az egyik játékos helyére úgy,
hogy a csere jóformán észrevétlen a végeredmény szempontjából.
Azaz egy számítógépet akkor tekinthetnénk értelmesnek,
ha úgy beszélgetne, hogy az nem lenne megkülönböztethető az emberi csevegéstől.
Turing jóslata szerint 2000-re odáig jutunk,
hogy a 100 MB memóriájú gépek könnyedén kiállják majd ezt a próbát.
De a jóslat talán elhamarkodott volt.
Bár a mai számítógépeknek ennél jóval nagyobb a memóriájuk,
csak kevesen mentek át a teszten,
és amelyek sikerrel vették az akadályt,
azok inkább a bírálók ügyes átejtésének köszönhették a sikert,
nem pedig a lenyűgöző számítási képességeiknek.
Bár soha nem tesztelték élesben,
az első némileg sikeresnek mondható program az ELIZA volt.
Egy viszonylag rövid és egyszerű program használatával
sikerült sokakat félrevezetnie úgy, hogy egy pszichológust utánozva
beszédre biztatta beszélgetőtársait,
és visszadobta nekik tulajdon kérdéseiket.
A PARRY nevű másik korai program más irányból közelítette meg a kérdést,
és egy paranoid skizofrént utánzott,
aki folyton beprogramozott mániáira terelte a szót.
ELIZA és PARRY sikere felhívta a figyelmet a teszt egyik gyenge pontjára.
Mégpedig arra, hogy gyakran tulajdonítunk értelmet egy sor olyan dolognak,
amelyek valójában nem értelmesek.
Mindenesetre az olyan éves versenyek, mint a Loebner-díj
formálisabbá tették a tesztet.
A bírálók itt előre tudják,
hogy egyes csevegőtársaik gépek lesznek.
És bár a csevegőrobotok egyre jobbak,
a programozóik gyakran nyúlnak vissza az ELIZA- és a PARRY-szerű stratégiákhoz.
Catherine, az 1997-es díj nyertese
képes volt elképesztő összeszedetten és értelmesen beszélgetni,
de leginkább csak akkor, ha a bíráló Bill Clintonról akart csevegni.
Egy későbbi nyertes, Eugene Goostman
egy 13 éves ukrán fiút személyesített meg,
úgyhogy a bírálók a nyelvi nehézségeknek és a kulturális különbségeknek tudták be
a robot csapongását és esetlen nyelvtani szerkezeteit.
Eközben más programok, pl. a Cleverbot, más taktikát alkalmaztak:
valódi beszélgetések nagy adatbázisait elemezték statisztikai módszerekkel
hogy megtalálják a legjobb válaszokat.
Néhány gép meg is jegyzi a korábbi beszélgetéseket,
így idővel képes a fejlődésre.
De míg Cleverbot egyes válaszai hihetetlenül emberien hangzanak,
a következetes személyiség hiánya
és az, hogy új témákkal nem tud mit kezdeni,
rögtön leleplezik a programot.
Ki gondolta volna Turing idejében, hogy a mai számítógépek
képesek lesznek űrrepülőket irányítani,
kényes műtéteket végrehajtani,
és bonyolult egyenleteket megoldani,
de még mindig elvéreznek majd a legegyszerűbb csevegés során?
Az emberi nyelv elképesztően összetett jelenség,
amelyet a legnagyobb szótárakkal sem lehet megragadni.
A csevegőrobotok képesek összezavarodni szimpla szünetektől, mint pl. "öööö"
vagy olyan kérdésektől, amikre nincs helyes válasz.
Egy sima mondat értelmezése, pl. hogy
"Kivettem a gyümölcslevet a hűtőből, és odaadtam neki,
de elfelejtettem megnézni a dátumot",
rengeteg mögöttes tudást és ösztönös értést feltételez.
Az emberi beszélgetés utánzásához, úgy tűnik, hogy talán
nem elég csak a gép memóriáját és a processzor sebességét növelni,
és ahogy közeledünk Turing célja felé,
végül talán szembe kell néznünk a tudattal kapcsolatos összes nagy kérdéssel.