Što je svijest?
Može li umjetni stroj zaista misliti?
Čine li um samo neuroni u mozgu
ili je u njegovoj srži neka neopipljiva iskra?
Po mišljenju mnogih, to su ključna pitanja
za budućnost umjetne inteligencije.
Britanski računalni znanstvenik Alan Turing zanemario ih je
i postavio jedno jednostavnije:
može li računalo razgovarati kao čovjek?
To je pitanje dovelo do zamisli o mjerenju umjetne inteligencije,
koja će postati poznata kao Turingov test.
U znanstvenom radu „Strojevi za računanje i inteligencija” iz 1950.
Turing je predložio sljedeću igru.
Sudac (čovjek) dopisuje se s igračima koje ne vidi
i ocjenjuje njihove odgovore.
Da bi prošlo test, računalo mora zamijeniti nekog od igrača,
a da pritom ne dođe do značajne promjene u rezultatima.
Drugim riječima, računalo bismo smatrali inteligentnim
ako njegov govor nije lako razlikovati od ljudskog.
Turing je predvidio da će do 2000. godine
strojevi s memorijom od 100 megabajta uspjeti proći njegov test bez poteškoća.
Možda se ipak malo zaletio.
Iako današnja računala imaju znatno veću memoriju,
malo je njih u tome uspjelo,
a oni koji jesu imali dobre rezultate,
više su bili usredotočeni na to kako pametno zavarati suce,
nego na to kako upotrijebiti ogromnu računalnu snagu.
Iako nikad nije podvrgnut stvarnom testu,
prvi program koji se može pohvaliti barem djelomičnim uspjehom zvao se ELIZA.
Taj prilično kratak i jednostavan program
uspio je obmanuti mnoge ljude oponašajući psihologa,
tako što ih je ohrabrivao da više govore
i uzvraćao im njihovim vlastitim pitanjima.
Drugi rani program PARRY postupio je suprotno,
oponašajući paranoičnog šizofreničara
koji je stalno usmjeravao razgovor na vlastite pretprogramirane opsesije.
Njihovi uspjesi u obmanjivanju ljudi razotkrili su slabu točku testa.
Ljudi redovito pripisuju inteligenciju čitavom nizu pojava
koje s njom zapravo nemaju veze.
Unatoč tome, godišnja natjecanja, kao što je Loebnerova nagrada,
formalizirala su test.
Suci sad unaprijed znaju
da su neki od njihovih sugovornika strojevi.
No iako se kvaliteta poboljšala,
mnogi programeri chatbotâ koristili su se strategijama sličnima ELIZA-i i PARRY-ju.
Pobjednica iz 1997. Catherine
mogla je voditi zapanjujuće usredotočene i inteligentne razgovore,
ali uglavnom ako bi sudac želio razgovarati o Billu Clintonu.
A nedavnom pobjedniku Eugeneu Goostmanu
dana je osobnost trinaestogodišnjaka iz Ukrajine,
pa su suci njegove nesuvisle rečenice i nespretnu gramatiku pogrešno protumačili
kao jezičnu i kulturološku barijeru.
U međuvremenu su drugi programi, npr. Cleverbot, odabrali drukčiji pristup:
statističkom analizom golemih baza podataka stvarnih razgovora
birali su najbolje odgovore.
Neki su i pohranjivali u memoriji prijašnje razgovore
kako bi se s vremenom poboljšali.
No iako Cleverbotovi odgovori zasebno mogu zvučati nevjerojatno ljudski,
nedostatak dosljedne osobnosti
i nesposobnost prilagodbe sasvim novim temama
smjesta ga odaju.
Tko je u Turingovo vrijeme mogao predvidjeti da će današnja računala
moći upravljati svemirskim letjelicama,
obavljati osjetljive kirurške operacije
i rješavati složene jednadžbe,
no i dalje zapinjati u običnom čavrljanju?
Ljudski se jezik pokazao nevjerojatno složenom pojavom
koju ne može obuhvatiti čak ni najveći rječnik.
Chatbote zbunjuju jednostavne pauze, npr. „hm...”
ili pitanja bez točnih odgovora.
A za analizu rečenice najbanalnijeg razgovora,
primjerice „Izvadio sam sok iz hladnjaka i dao mu ga,
ali sam zaboravio provjeriti datum.”,
potrebni su ogromno prethodno znanje i intuicija.
I tako se ispostavilo da je za simulaciju ljudskog razgovora
potrebno više od pukog povećanja memorije i snage procesora
i da ćemo se na putu prema Turingovu cilju
ipak trebati pozabaviti svim tim velikim pitanjima o svijesti.