[Hans Hellighet Pave Frans filmet i Vatikanet
Første visning på TED2017]
God kveld - eller god dag, jeg vet ikke, hva klokka er hos dere!
Uansett klokkeslett er jeg glad for å delta på konferansen deres.
Jeg liker tittelen veldig godt - "Det fremtidige deg".
Mens den kikker på morgendagen, inviterer den allerede i dag til dialog,
til å se mot fremtiden gjennom "deg".
"The future you."
Fremtiden lages av deg, den består av møter,
ettersom livet forløper gjennom relasjoner med andre.
Gjennom mine mange leveår
har jeg mer og mer kommet frem til overbevisningen
om at tilværelsen til hver enkelt av oss er knyttet til den av andre.
Livet er ikke tid som går forbi, livet er om interaksjoner.
Ved å møte eller ved å lytte til syke mennesker som lider,
til migranter som må takle enorme vanskeligheter
på leten etter en bedre fremtid,
til fanger som bærer et helvete i sitt eget hjerte,
til mennesker, spesielt unge, som ikke har jobb,
ledsages jeg ofte av et spørsmål:
"Hvorfor de og ikke jeg?"
Jeg ble også født i en migrantfamilie.
Min far, mine besteforeldre, som så mange andre italienere,
dro til Argentina
og møtte skjebnen til de som sitter igjen uten noe.
Også jeg kunne ha vært blant dagens "forkastede".
Derfor bærer jeg dette spørsmålet alltid i hjertet mitt:
"Hvorfor de og ikke jeg?"
Jeg ønsker fremfor alt at dette møtet hjelper oss å huske
at vi alle trenger hverandre,
at ingen av oss er en øy,
et autonomt "jeg" som er uavhengig av de andre,
at vi bare er i stand til å bygge fremtiden sammen, uten å utelukke noen.
Ofte tenker vi ikke på det, men i virkeligheten henger alt sammen
og vi trenger å gjenopprette våre forbindelser,
også den harde dommen som jeg bærer i hjertet
mot min bror og min søster,
dette såret som ikke ble helbredet, det onde som ikke er blitt tilgitt,
denne harmen som bare vil såre meg,
det er en ulmende krigsbit som jeg bærer i hjertet og som må slukkes
slik at den ikke blusser opp til en brann som bare etterlater seg aske.
Mange i dag, av ulike grunner,
virker ikke å tro at en lykkelig fremtid er mulig.
Denne frykten må tas på alvor.
Men den er ikke uovervinnelig.
Den kan overkommes, bare vi ikke lukker oss inni oss selv.
Fordi lykken oppleves bare
som en gave av harmoni mellom den enkelte og helheten.
Også vitenskapen -- dere vet dette bedre enn meg --
peker oss i dag mot en forståelse av virkeligheten,
der hver sak eksisterer i sammenheng, i kontinuerlig interaksjon med alt annet.
Og her kommer jeg til mitt andre budskap.
Så flott det hadde vært
hvis fremveksten av vitenskapelige og teknologiske innovasjoner
ville gå hånd i hånd med en stadig større rettferdighet og sosial inkludering!
Så flott det hadde vært hvis, mens vi oppdager nye fjerne planeter,
vi ville gjenoppdage behovene til brødrene og søstrene som går i en bane rundt oss!
Så flott det hadde vært hvis brorskapet,
dette ordet som er så vakkert men samtidig iblant ubehagelig,
ikke ville være redusert til bare sosial bistand,
men om det ble en grunnholdning
i valgene på politisk, økonomisk og vitenskapelig nivå,
i forhold mellom mennesker, mellom folkeslag og land.
Bare oppdragelse til brorskap, til en konkret solidaritet,
kan overgå "avfallskulturen"
som ikke bare handler om mat og varer,
men først og fremst om mennesker
som blir marginalisert av tekno-økonomiske systemer
der, uten at vi er klar over det,
mennesket ikke lenger står i sentrum, men menneskets produkter.
Solidaritet er et ord som mange ønsker å fjerne fra ordbøkene.
Men solidaritet er ingen automatisk mekanisme,
den kan ikke programmeres eller kommanderes:
det er et fritt svar som kommer fra hver enkelt sitt hjerte.
Ja, et fritt svar!
Hvis en forstår
at ens liv, også midt oppi mange motsigelser, er en gave,
at kjærligheten er kilden til og meningen med livet,
hvordan kan man da undertrykke ønsket om å gjøre andre godt?
For å være aktiv i det gode
trenger man hukommelse, mot og kreativitet.
Jeg er blitt fortalt at det hos TED samles mange svært kreative mennesker.
Ja, kjærligheten krever et kreativt, konkret og fornuftig svar.
Det holder ikke med de gode forslagene og med konvensjonelle formler
som ofte ikke tjener til noe mer enn å berolige samvittigheten.
La oss hjelpe hverandre å huske
at de andre ikke er statistikk eller tall:
Den andre har et ansikt,
"du" er alltid et konkret ansikt, en bror til å ta vare på.
Det fins en historie som Jesus fortalte
for å forklare forskjellen
mellom den som ikke bryr seg og den som tar vare på den andre.
Dere har sannsynligvis hørt om den: parabelen om den barmhjertige samaritan.
Da de spurte Jesus: Hvem er min neste?
- med andre ord: Hvem burde jeg ta vare på? -
fortalte Jesus følgende historie,
historien om en mann
som var blitt overfalt av tyver, ranet, slått og forlatt langs veikanten.
To av datidens meget respekterte menn, en prest og en levitt, så ham
men de gikk forbi ham uten å stoppe.
Etterpå kom en samaritan som tilhørte en foraktet etnisk gruppe,
og denne samaritanen, ved synet av denne sårede mannen på bakken,
gikk ikke forbi som de andre, som om ingenting hadde skjedd,
men han hadde medfølelse med ham.
Han ble rørt, og denne medfølelsen fikk ham til å agere veldig konkret:
Han helte olje og vin på mannens sår,
han bar ham til et herberge
og betalte fra egen lomme for bistanden han trengte.
Historien om den barmhjertige samaritan er historien om dagens menneskelighet.
På folkeslagenes ferd fins det sår som er forårsaket av at
det som står i midtpunkt er pengene, det er tingene, ikke menneskene.
Og ofte har de som anser seg selv som "gode" for vane til
å ikke ta vare på de andre,
de etterlater seg mange mennesker, hele folkeslag,
på bakken langs veikanten.
Men det fins også de som gir liv til en ny verden,
som tar vare på de andre, også av egen lomme.
Moder Teresa av Calcutta sa at man bare kan elske på egen bekostning.
Vi har mye å gjøre, og vi må gjøre det sammen.
Men hvordan skal vi gjøre det, med alt det onde som vi puster?
Gudskjelov
fins det ikke noe system som klarer å slette åpningen til det gode, medfølelsen,
evnen til å reagere på det onde
som oppstår i menneskets hjerte.
Nå kan dere si:
"Ja, det er vakre ord,
men jeg er ikke den barmhjertige samaritan og ikke Moder Teresa av Calcutta heller."
Men hver enkelt av oss er dyrebar;
hver enkelt av oss er uerstattelig i Guds øyne.
I mørket av konfliktene vi går gjennom,
kan hver enkelt av oss være et brennende levende lys
som minner om at lyset råder over mørket,
ikke omvendt.
For oss kristne har fremtiden et navn, og dette navnet er håp.
Å ha håp er ikke ensbetydende med å være naive optimister
som ignorerer dramaet rundt menneskehetens onde.
Håpet er dyden til et hjerte
som ikke lukker seg i mørket, som ikke stopper opp i fortiden,
som ikke drar seg gjennom nåtiden, men som har evnen til å se morgendagen.
Håpet er den åpne døren til fremtiden.
Håpet er et ydmykt og skjult livsfrø
som forvandler seg med tiden i et stort tre.
Det er som usynlig gjær som hever hele deigen,
som gir smak til hele livet.
Og det kan utrette så mye,
ettersom det holder med et lite lys som nærer seg av håp
for at mørket brytes.
Ett enkelt menneske er tilstrekkelig for at det skal være håp,
og dette mennesket kan være deg.
Og så kommer enda en "deg" og atter en "deg", og så blir det "vi".
Og når vi har "vi", er det da håpet begynner?
Nei.
Det startet allerede med "deg".
Når det fins et "vi" starter en revolusjon.
Det tredje og siste budskapet jeg ønsker å dele med dere i dag
handler akkurat om revolusjonen: ømhetens revolusjon.
Hva er ømhet?
Det er kjærlighet som er nære og konkret.
Det er en bevegelse som starter i hjertet
og som når øynene, ørene, hendene.
Ømhet betyr å bruke øynene for å se den andre,
bruke ørene for å lytte til den andre,
for å høre ropet til de minste, de fattige og de som frykter fremtiden;
og lytte til det stille ropet av vårt felles hus,
av den forurensede og syke Jorda.
Ømhet betyr å bruke hendene og hjertet
til å kjærtegne den andre.
For å ta vare på ham.
Ømhet er de minstes språk,
språket til de som trenger den andre.
Et barn blir glad i pappa og mamma og kjenner igjen dem
gjennom kjærtegn, gjennom blikket, gjennom stemmen, gjennom ømhet.
Jeg liker å høre
når en pappa eller en mamma snakker med sitt lille barn,
når de selv blir som barn, når de snakker som barnet selv snakker.
Det er ømhet: å senke seg til den andre sitt nivå.
Gud har også senket seg til vårt nivå, gjennom Jesus.
Det er veien den barmhjertige samaritan har gått.
Det er veien Jesus har gått,
som har senket seg,
som har gått gjennom hele menneskelivet
med kjærlighetens konkrete språk.
Ja, ømhet er veien
som de modigste og sterkeste menn og kvinner har gått.
Ømhet er ikke svakhet men styrke.
Det er solidaritetens vei, ydmykhetens vei.
La meg si det veldig tydelig:
jo mer mektig du er,
dess mer dine handlinger har innvirkning på folk,
dess mer ydmyk bør du være.
For ellers ødelegger makten deg, og du kommer til å ødelegge de andre.
I Argentina pleide man å si at makten er som gin som drikkes på tom mage:
den gjør deg svimmel og beruset, den får deg til å miste balansen
og den får deg til å såre både deg selv og andre
hvis du ikke blander den med ydmykhet og ømhet.
Med ydmykhet og kjærlighet, derimot,
blir makten - den høyeste, den sterkeste - til tjeneste og sprer det gode.
Menneskehetens fremtid ligger ikke bare i hendene til politikerne,
til de store lederne, de store bedriftene.
Jo, de har et enormt ansvar.
Men fremtiden ligger fremfor alt i hendene til mennesker
som erkjenner den andre som en "du" og seg selv som del av en "vi".
Vi trenger hverandre.
Og derfor, vennligst tenk også på meg med ømhet,
slik at jeg kan utføre oppgaven som jeg er blitt betrodd
til velferden for de andre, for alle, for alle dere, for alle oss.
Takk.