Man pasisekė, kad mano pirmasis darbas
parengti Modernaus meno muziejuje
tapytojos Elizabeth Murray darbų retrospektyvą.
Iš jos išmokau labai daug.
Kai kuratorius Robert Storr
atrinko visus paveikslus
iš jos viso gyvenimo darbų rinkinio,
mane patraukė jos paveikslai tapyti aštuntajame dešimtmetyje.
Tuo periodu atsirado kai kurie motyvai ir elementai,
kurie vėliau vėl pasikartos jos gyvenime.
Pamenu, kai jos klausiau,
ką ji mano apie tuos ankstyvuosius darbus.
Nežinant, kad tai jos darbai
to niekaip neatspėtum.
Ji sakė, kad nemažai darbų ne visai sutapo
su jos pačios vizija, kokius juos norėjo matyti.
Vienas iš tų darbų netgi
taip prieštaravo jos supratimui,
kad ji nutrenkė jį į studijos šiulkšliadėžę.
O jos kaimynė jį ištraukė,
nes laikė jį vertingu.
Tą akimirką mano požiūris į sėkmę
ir kūrybiškumą pasikeitė.
Suvokiau, kad sėkmė tėra momentinė,
o tai, ką mes visuomet šloviname,
yra kūrybiškumas ir meistriškumas.
Bet štai koks klausimas: kaip mes sugebame sėkmę
paversti meistriškumu?
Šito aš savęs ilgai klausiau.
Manau, jis pasireiškia tada, kai pradedame branginti
beveik pasiektos pergalės dovaną.
Ėmiau tai suprasti, kai nuvykau
vieną šaltą gegužės dieną
stebėti vieno universiteto lankininkių rinktinės.
Visai atsitiktinai tai buvo merginų komanda.
Renginys vyko šiaurinėje Manhatano dalyje,
Kolumbijos universiteto Beikerio atletikos komplekse.
Norėjau savo akimis pamatyti, kas yra lankininko paradoksas.
Tai mintis, kad norėdamas išties pataikyti į savo taikinį,
turi taikytis trupučiuką ne visai tiesiai.
Stovėjau ten ir žiūrėjau, kaip treneris
vežė tas merginas pilkame furgone,
o jos, nors ir entuziastingai džiūgavo, palengva kaupėsi.
Viena jų dešinėje rankoje laikė nuvalgytą ledų kaušelį,
o kairėje – strėles su geltonomis plunksnomis.
Pravažiuodamos pro mane jos nusišypsojo,
bet ir įdėmiai nužiūrėjo
važiuodamos link pievos.
Jos kalbėjosi ne šiaip žodžiais,
bet skaičiais, laipsniais, ir, man regis,
pozicijomis, kurias užims,
taikydamos į taikinius.
Stovėjau už vienos lankininkės, kai jos treneris
atsistojo tarp mūsų, kad, spėju, įvertintų,
kuriai gali prireikti pagalbos, ir žiūrėjau į ją,
bet nesupratau, kaip įmanoma bent vienai jų
pataikyti į dešimtuką taikinyje.
Šaudant iš standartinio 70 metrų nuotolio
dešimtukas atrodo kaip degtuko galvutė
ištiesta per rankos ilgį.
Ir taikytis reikia atlaikant beveik 23 kg svorį atitinkančią tempimo jėgą
kaskart paleidžiant strėlę.
Pamenu, pirmą kartą ji pataikė į septynis, tada devynis,
tada dukart į dešimt,
o po to kita strėlė
prašovė net pro taikinį.
Pastebėjau, kad ji užsidegė ryžtu,
šovė dar kartą ir dar kartą.
Ir šitaip tris valandas.
Treniruotei baigiantis viena iš lankininkių
buvo tokia išsekusi, kad ji tysojo ant žemės,
išmetusi rankas ir kojas į šalis,
ir žvelgė į dangų
bandydama įžiūrėti tai, ką T. S. Elliot pavadintų
nejudančiu besisukančio pasaulio tašku.
Tai taip reta Amerikos kultūroje,
jau taip retai tai darome dėl pašaukimo,
nepabandome pasižiūrėti, ką reiškia užsispyrimas,
kai reikia tokio didelio tikslumo,
ką reiškia ieškoti tokios tavo kūno laikysenos
ištisas tris valandas, kad pataikytum į taikinį,
siekdama tobulybės ten, kur daug neapibrėžtumo.
Bet likau ten, nes suvokiau, kad stebiu
kai ką kas retai pastebima:
skirtumą tarp sėkmės ir meistriškumo.
Sėkmė yra pataikyti į dešimtuką taikinyje,
o meistriškumas yra žinojimas,
kad sėkmė nieko nereiškia,
jeigu ji nepasikartoja vėl ir vėl.
Mesitriškumas ne tas pats kas sėkmė,
kurią aš apibrėžiu kaip įvykį,
momentą laike,
etiketę, kurią tau prisega pasaulis.
Meistriškumas nėra tikslo užsibrėžimas,
meistriškumas yra nuolatinis siekis.
O jis įgyvendinamas,
jo esmė išryškėja,
ėmus vertinti beveik pasiektą pergalę.
Kiek daug kartų mes pavadiname ką nors
klasika, netgi šedevru,
tuo metu, kai kūrėjas darbą laiko beviltiškai neišbaigtu,
kupinu bėdų ir trūkumų,
kitaip tariant, dar nepasiekta pergale?
Mane nustebino E. Murray prisipažinimas
apie tai, ką ji mano apie savo ankstyvuosius darbus.
Tapytojas Paul Cézanne taip dažnai laikė savo darbus neišbaigtais,
kad jis tikslingai atidėdavo juos šalin
ketindamas grįžti prie jų vėliau,
bet gyvenimo pabaigoje
atsitiko taip, kad jis pasirašė
tik ant 10 procentų savo darbų.
Jo mėgstamiausias romanas buvo O. Balzako „Nežinomas šedevras“,
nes jis manė, kad romano protagonistas yra tarsi jis pats.
F. Kafka neišbaigtais laikė tuo darbus,
kuriuos kiti tiesiog garbindavo.
Jo nuomonė buvo tokia tvirta, kad jis norėjo,
jog visi dienoraščiai, rankraščiai ir eskizai
jam mirus būtų sudeginti.
Jo draugas atsisakė įvykdyti šį prašymą
ir todėl dabar mes turime visus
Kafkos darbus.
„Amerika“, „Procesas“ ir „Pilis“
yra tokie nebaigti, kad net nutrūksta sakinio vidury.
Kitaip tariant, meistriškumo siekis
yra veik nesiliaujantis judėjimas primyn.
„Viešpatie, padaryk taip, kad norėčiau
daugiau, nei galiu pasiekti“ –
maldavo Mikelandželas.
tarsi kreipdamasis į Senojo Testamento Dievą Siksto koplyčioje,
o jis pats buvo tarsi tas Adomas,
ištiesęs pirštą,
ir vos ne palytintis Dievo ranką.
Meistriškumas glūdi siekime, ne pasiekime.
Tai nuolatinis noras užpildyti tarpą
tarp to, kur esi, ir to, kur nori būti.
Meistriškumas reiškia aukojimąsi savo amatui,
ne karjeros siekimą.
Kiek išradėjų ir nežinomų antreprenerių
patiria šį reiškinį?
Jį pastebime netgi nesutramdomo
Arkties tyrinėtojo Ben Saunders gyvenime,
kuris man sakė, kad jo pergalės
nėra šiaip tik nuostabaus
pasiekimo rezultatas,
bet beveik pasiektų pergalių sekos suteiktas impulsas.
Mes atsiskleidžiame, kai laikomės savo potencialo pirmagalyje.
Šią išmintį suprato Duke Ellington,
kai teigė, kad mėgstamiausia jo repertuaro daina
visad buvo ta, kurią buvo tuoj beparašąs,
visada ta, kurią dar ketino sukurti.
Tai, kad beveik pasiekta pergalė
yra neatsiejama meistriškumo dalis,
yra dėl to, kad kuo didesnis mūsų įgudimas,
tuo aiškiau mes galime pamatyti,
kad nežinome tiek, kiek manėme žinantys.
Tai vadinama Dunning-Kruger efektu.
„Paris Review“ tai išgirdo iš James Baldwin,
kai jo paklausė:
„Ko, jūsų manymu, padaugėja, daugėjant žinioms?“
Jis atsakė: „Sužinai, kiek mažai žinai.“
Sėkmė mus motyvuoja, bet beveik pasiekta pergalė
skatina mus leistis į nuolatinius ieškojimus.
Vieną iš ryškiausių to pavyzdžių
pastebime, kai žvelgiame į skirtumą
tarp olimpinio sidabro laimėtojų
ir bronzos laimėtojų rungtynėms pasibaigus.
Thomas Gilovich ir jo komanda Kornelio universitete
tyrė šį skirtumą ir padarė išvadą,
kad nusivylimas, kurį jaučia sidabro laimėtojai,
palyginus su bronzos laimėtojais,
kurie įprastai laimingesni, nes neliko ketvirti
ir visai be medalių,
jiems suteikia akstiną susitelkti
į tolesnes rungtynes.
Tai matome netgi ir lošimų industrijoje,
kuri kažkada pastebėjo šį reiškinį –
beveik pasiektą pergalę –
ir sugalvojo nutrinamus bilietus,
kurių laimėjimo tikimybė buvo didesnė nei vidutinė,
šitaip priversdama žmones pirkti daugiau bilietų.
Tuos bilietus vadino „peiliu širdžiai“
ir dėl to lošimų industrija buvo apkaltinta piktnaudžiavimu
1970-ųjų Britanijoje.
Priežastis, dėl kurios beveik pasiekta pergalė
suteikia impulsą, yra ta,
kad tai pakeičia mūsų matymo horizontą
ir priartina mūsų tikslus
prie šiandienos.
Jeigu paprašyčiau įsivazduoti jūsų puikią dieną ateinančią savaitę,
apibūdintumėte ją gan bendrais žodžiais.
Bet jeigu paprašyčiau apibūdinti, kaip atrodo puiki TED diena rytoj,
apibūdintumėte ją detaliai ir praktiškai, aiškiai.
Taip ir su beveik pasiekta pergale.
Ji padeda susitelkti, į tai, ką būtent dabar
ketiname daryti, kad įveiktume mums prieš akis stūksantį kalną.
1984 m. Jackie Joyner-Kersee
nepavyko laimėti septynkovės aukso
vos per vieną trečdalį sekundės.
Jos vyras nuspėjo, kad tai suteiks jai
atkaklumo reikalingo tolesnėse varžybose.
1988 m. ji laimėjo septynkovės auksą
ir pasiekė 7 291 taško rekordą.
Nuo tada dar nė vienam atletui nepavyko net priartėti prie jo.
Sužydime ne tada, kai padarome viską,
bet kada vis dar turime ką nuveikti.
Stoviu čia, galvoju ir stebiuosi
visais tais įvairiais būdais,
kuriais mes galėtume beveik pasiekti pergalę
šioje auditorijoje,
kas jūsų gyvenimuose galėtų nutikti,
nes intuityviai jaučiu, kad ir jūs tai žinote.
Žinome, kad sužydime, kai liekame
mūsų potencialo smaigalyje,
ir būtent todėl sąmoningai suvokiamas neišbaigtumas
yra įskiepytas į sukūrimo mitus.
Navahų kultūroje amatininkai ir moterys
tikslingai palikdavo neišbaigtus
tekstilės ir keramikos darbus.
Tai vadinama sielos linija,
tikslingai paliktu trūkumu rašte,
kad audėjas ar koks kitas amatininkas turėtų ir išeitį,
ir priežastį tęsti pradėtą darbą.
Meistriškumą žmonės pasiekia
ne todėl, kad konceptualiai išbaigia darbą.
Meistriškumo jie pasiekia todėl,
kad suvokia, kad pabaigos nėra.
Štai man dingtelėjo tokia mintis bemąstant apie tai:
kodėl lankininkių treneris
pasibaigus treniruotei man pasakė,
tyliai, kad negirdėtų jo auklėtinės,
kad nei jis, nei jo kolegos niekad nemano
galį padaryti pakankamai dėl savo komandų,
niekad negalvoja, kad yra pakankamai vizualizacijos metodų
ir laikysenos pozicijų pratimų galinčių padėti pasiekti
joms šias beveik pasiekiamas pergales.
Ir jis čia visai nesiskundė.
Jis tenorėjo, kad suprasčiau,
tenorėjo duoti užuominą,
man priminti, kad žinojo nuolankiai žengiąs
nepasotinamu taku be pabaigos,
reikalaujančiu vis daugiau.
Mes augame ant neišbaigtų idėjų,
net jeigu tokia idėja buvome mes patys.
Tokia yra meistriškumo dinamika.
Trokštamo dalyko priartėjimas
gali padėit pasiekti daugiau
nei kad drįsdavote pasvajoti.
Įsivaizduoju, būtent taip galvojo Elizabeth Murray,
kai vieną dieną mačiau ją besišypsančią
ir žiūrinčią į tuos ankstyvuosius darbus
galerijose.
Netgi mūsų sukurtos utopijos, manau,
lieka neišbaigtos.
Užbaigimas yra tikslas,
bet, kaip mes tikime, jis niekad nėra pabaiga.
Ačiū.
(Plojimai.)