אחת החולות הראשונות שהיו לי כרופאת ילדים היתה סול,
תינוקת יפיפיה בת חודש
אושפזה עם סימנים לדלקת נשימתית חמורה.
עד אז, מעולם לא ראיתי חולה מתדרדרת כל כך מהר.
תוך יומיים בלבד היא היתה מחוברת למכונת הנשמה
וביום השלישי היא מתה.
לסול היתה שעלת.
אחרי שדנתי במקרה בחדר ואחרי קטרזיס די מלחיץ,
אני זוכרת שהאחראי על המתמחים שלי אמר,
"אוקיי, קחי נשימה עמוקה, רחצי את הפנים.
ועכשיו מגיע החלק הכי קשה:
אנחנו צריכים לספר להורים שלה."
באותו זמן, אלפי שאלות עולות בראש,
מ"איך תינוקת בת שנה יכולה להיות כל כך חסרת מזל?"
ל"האם היינו יכולים לעשות משהו בנוגע לזה?"
לפני שהחיסונים היו קיימים,
הרבה מחלות מדבקות הרגו מליוני אנשים כל שנה.
במהלך מגפת השפעת של 1918
50 מליון אנשים מתו.
זה גדול יותר מהאוכלוסיה הנוכחית של ארגנטינה.
אולי, המבוגרים שבינכם זוכרים את מגפת הפוליו
שהתרחשה בארגנטינה ב 1956.
באותו זמן, לא היה חיסון זמין לפוליו.
אנשים לא ידעו מה לעשות. הם השתגעו.
הם צבעו עצים בסודה קאוסטית.
הם שמו שקיות קטנות של קמפור
בתחתוני הילדים, כאילו זה יכול לעשות משהו.
במהלך מגפת הפוליו, אלפי אנשים מתו.
ואלפי אנשים נשארו עם נזק עצבי מאוד חמור.
אני יודעת את זה בגלל שאני קוראת על זה,
מפני שתודות לחיסונים, הדור שלי היה בן מזל
לא לעבור מגפה נוראית כמו זו.
חיסונים הם אחת ההצלחות של המאה ה 20 בבריאות הציבור.
אחרי מים ניידים,
הן ההמצאה שהפחיתה הכי הרבה את שיעורי המוות,
אפילו יותר מאנטיביוטיקה.
חיסונים חיסלו מחלות נוראיות כמו אבעבועות שחורות מעל פני הפלנטה
והצליחו להפחית משמעותית תמותה
בשל מחלות כמו חצבת,
שעלת, פוליו ועוד הרבה.
כל המחלות האלו נחשבות למחלות שניתנות למניעה עלי ידי חיסונים.
מה זה אומר?
שהן ניתנות למניעה פוטנציאלית,
אבל כדי לעשות זאת, משהו צריך להעשות.
אתם צריכים להתחסן.
אני מניחה שרובנו, אם לא כולנו פה היום,
קיבלו חיסונים בנקודה מסויימת בחיים.
עכשיו, אני לא בטוחה שהרבה מכם יודעים
איזה חיסונים או חיזוקים אנחנו צריכים לקבל אחרי ההתבגרות.
האם אי פעם תהיתם על מי אנחנו מגינים
כשאנחנו מתחסנים?
למה אני מתכוונת בזה?
האם יש עוד השפעות מעבר ללהגן על עצמנו?
תנו לי להראות לכם משהו.
דמיינו לרגע
שאנחנו בעיר
שמעולם לא היה בה מקרה של מחלה מסויימת,
כמו החצבת.
זה אומר שאף אחד בעיר מעולם לא בא במגע עם המחלה.
לאף אחד אין הגנה טבעית נגדה, לא חוסן מעולם נגד חצבת.
אם יום אחד, איש חולה בחצבת מגיע לעיר
המחלה לא תמצא הרבה התנגדות
ותתחחיל להתפשט מאדם לאדם,
ותוך זמן קצר תתפשט דרך הקהילה.
אחרי זמן מסויים
חלק גדול של האוכלוסיה יהיה חולה.
זה מתרחש כשאין חיסונים.
עכשיו, דמיינו את המקרה ההפוך לגמרי.
אנחנו בעיר
בה ליותר מ 90 אחוז מהאוכלוסיה
יש הגנה נגד חצבת, מה שאומר
שאו שהם חלו בחצבת, שרדו, ופיתחו הגנה טבעית;
או שהם חוסנו נגד חצבת.
אם יום אחד,
אדם חולה בחצבת מופיע בעיר,
המחלה תמצא הרבה יותר התנגדות
ולא תועבר כל כך הרבה בין אדם לאדם.
ההתפשטות כנראה תשאר מוכלת
והתפרצות חצבת לא תתרחש.
הייתי רוצה שתשימו לב למשהו.
אנשים מחוסנים
לא מגינים רק על עצמם,
אלא חוסמים את ההתפשטות של המחלה
בתוך הקהילה,
הם מגינים בצורה עקיפה על האנשים בקהילה
שלא מחוסנים.
הם יוצרים סוג של מגן
שמונע מהם להיות במגע עם המחלה,
כך שהאנשים האלה מוגנים.
ההגנה הלא ישירה הזו
שהאנשים הלא מחוסנים בתוך הקהילה מקבלים
פשוט מהיותם סביב אנשים מחוסנים,
נקראת חסינות עדר.
הרבה אנשים בקהילה
תלויים כמעט לגמרי בחסינות העדר הזו
שתגן עליהם נגד המחלה.
האנשים הלא מחוסנים שאתם רואים באינפוגרפיקה הם לא רק היפותטים.
האנשים האלה הם האחייניות שלנו והאחיינים, הילדים שלנו,
שאולי צעירים מדי כדי לקבל את הזריקות הראשונות שלהם.
הם ההורים שלנו, האחים שלנו,
המכרים שלנו,
שאולי חולים,
או לוקחים תרופות שמורידות את ההגנות שלהם.
יש גם אנשים שאלרגים לחיסון מסויים.
הם אפילו יכולים להיות ביניינו,
כל אחד מאיתנו שהתחסן,
אבל החיסון לא יצר את התוצאה הרצויה,
מפני שלא כל החיסונים תמיד אפקטיביים ב 100 אחוז.
כל האנשים האלה תלויים כמעט בלעדית בחיסון עדר
כדי להמנע מהמחלות האלו.
כדי להשיג את האפקט הזה של חיסון עדר,
זה הכרחי שאחוז גדול של האוכלוסיה יהיה מחוסן.
האחוז היה יכול להקרא הסף.
הסף תלוי בהרבה משתנים:
הוא תלוי בתכונות החיידק,
ובתגובת מערכת החיסון שהחיסון יוצר.
אבל לכולם יש משהו במשותף.
אם האחוז של האוכלוסיה בקהילה מחוסנת
הוא מתחת למספר הסף,
המחלה תתחיל להתפשט יותר בחופשיות
ואולי תיצור התפרצות של המחלה בתוך הקהילה.
אפילו מחלות שהיו בנקודה מסויימת נשלטות יכולות להופיע מחדש.
זה לא רק תאוריה.
זה קרה ועדיין קורה.
ב 1998, חוקר בריטי פרסם מאמר
באחד המגזינים הרפואיים החשובים ביותר
שאמר שחיסון ה MMR,
שניתן לחצבת אדמת וחזרת,
נקשר לאוטיזם.
זה גרם להשפעה מיידית.
אנשים החלו להפסיק להתחסן, ולהפסיק לחסן את ילדיהם.
ומה קרה?
מספר האנשים המחוסנים,
בהרבה קהילות מסביב לעולם, נפל מתחת לסף.
והיו הרבה התפרצויות של חצבת בהרבה ערים בעולם --
בארצות הברית, באירופה.
הרבה אנשים חלו.
אנשים מתו מצבת.
מה קרה?
המאמר הזה יצר גם סערה גדולה בתוך הקהילה הרפואית.
עשרות חוקרים התחילו להעריך אם זה היה למעשה נכון.
לא רק שאף אחד לא היה יכול למצוא
קישור נסיבתי בין MMR ואוטיזם ברמת האוכלוסיה,
אלא התגלה שלמאמר הזה היו טענות שגויות.
אפילו יותר, הוא היה שקרי.
הוא היה שיקרי.
למעשה, המגזין משך את המאמר פומבית ב 2010.
אחת הדאגות והתרוצים העיקריים ללא להתחסן
היה תופעות לוואי חמורות.
לחיסונים, כמו תרופות אחרות, יש את הפוטנציאל להשפעות שליליות.
רובן קלות וזמניות.
אבל התועלות תמיד גדולות מהסיבוכים האפשריים.
כשאנחנו חולים, אנחנו רוצים להבריא מהר.
רבים מאיתנו פה
לוקחים אנטיביוטיקה כשיש לנו זיהום,
אנחנו לוקחים תרופות להורדת לחץ דם כשהוא גבוה,
אנחנו לוקחים תרופות ללב.
למה? מפני שאנחנו חולים ואנחנו רוצים להבריא מהר.
ואנחנו לא שואלים יותר מדי.
למה זה כל כך קשה לחשוב על מניעת מחלות,
על ידי טיפול בעצמנו כשאנחנו בריאים?
אנחנו מטפלים בעצמנו הרבה כשאנחנו חולים,
או במצבים של סכנה מיידית.
אני מניחה שרובנו פה,
זוכרים את מגפת השפעת A
שפרצה ב 2009 בארגנטינה ובעולם.
כשהמקרים הראשונים התחילו להופיע,
אנחנו, פה בארגנטינה, נכנסנו לעונת החורף.
לא ידענו כלום.
הכל היה בלגן.
אנשים לבשו מסכות ברחובות, רצו לבתי מרקחת לקנות אלכוג'ל.
אנשים עמדו בתור בבתי מרקחת כדי לקבל חיסון,
בלי לדעת אפילו אם הוא היה החיסון הנכון
שיתן להם הגנה מול הוירוס החדש.
לא ידענו כלום.
באותו זמן, בנוסף ללעשות את ההתמחות שלי בקרן התינוקות,
עבדתי כרופאת בית לילדים עבור חברת רפואה משולמת מראש.
אני זוכרת שהתחלתי את המשמרת שלי ב 8 בבוקר,
ועד 8, כבר היו לי 50 ביקורים מתוכננים.
זה היה כאוס; אנשים לא ידעו מה לעשות.
אני זוכרת את סוג החולים שבחנתי.
החולים היו מבוגרים מעט יותר ממה שהיינו רגילים אליהם בחורף,
עם חום גבוה יותר.
ואמרתי את זה למנחה שלי,
והוא, מצדו, שמע את אותו הדבר מעמיתיו,
על הכמות הגדולה של נשים בהריון
וצעירים
שמאושפזים בטיפול נמרץ,
עם פרופילים רפואיים שקשה להתמודד איתם.
באותו זמן, ניסינו להבין מה קרה
דבר ראשון ביום שני בבוקר, לקחנו את המכונית
ויצאנו לבית חולים במחוז בואנוס איירס,
ששירת כבית חולים מפנה למקרים חדשים של וירוס השפעת.
הגענו לבית החולים; הוא היה עמוס.
כל הצוות היה לבוש בחליפות ביולוגיות כמו של נאסא
לכולנו היו מסכות פנים בכיסים.
אני, בהיותי היפוכנדרית, לא נשמתי במשך שעתיים.
אבל יכולנו לראות מה קורה.
מייד, התחלנו לפנות לרופאי ילדים
משישה בתי חולים בעיר ובמחוז בואנוס איירס.
המטרה העיקרית שלנו היתה לגלות
איך הוירוס החדש הזה התנהג במגע עם הילדים שלנו,
בזמן הכי קצר שאפשר.
עבודה מרתונית.
תוך פחות משלושה חודשים,
יכולנו לראות איזה אפקט היה לוירוס N1H1 החדש
על 251 הילדים שאושפזו בגלל הוירוס.
יכולנו לראות איזה ילדים נעשו יותר חולים:
ילדים מתחת לגיל ארבע, בעיקר אלה בני פחות משנה;
חולים עם מחלות ניורולוגיות;
וילדים צעירים עם מחלת ריאה כרוניות.
זיהוי הקבוצות האלו שבסיכון היה חשוב
כדי לכלול אותם כקבוצות בעדיפות
להמלצה לקבל את חיסון השפעת,
לא רק פה בארגנטינה,
אלא גם במדינות אחרות אליהן המגפה עוד לא הגיעה.
שנה מאוחר יותר,
כשהחיסון נגד נגיף ה N1H1 הפך לזמין,
רצינו לראות מה קרה.
אחרי קמפיין חיסון ענק
שמיועד להגן על קבוצות בסיכון,
בתי החולים האלה עם 93 אחוז מקבוצות הסיכון מחוסנות,
לא אישפזו אף חולה
לנגיף הפנדמי N1H1.
(מחיאות כפיים)
ב 2009: 251.
ב 2010: אפס.
חיסון הוא פעולה של אחריות אישית,
אבל יש לו השפעה קולקטיבית עצומה.
אם התחסנתי, לא רק שאני מגינה על עצמי,
אלא שאני מגינה גם על אחרים.
לסול היתה שעלת.
סול היתה מאוד צעירה.
והיא עדיין לא קיבלה את החיסון הראשון שלה נגד שעלת.
אני עדיין תוהה מה היה קורה
אם כולם היו מחוסנים סביב סול.
(מחיאת כפיים)