Es vēlos jums pastāstīt par nāvi un arhitektūru.
Pirms simts gadiem mēs mirām no tādām slimībām kā pneimonija,
kas, reiz saķerta, būtu mūs pievārējusi ātri vien.
Mēs mēdzām mirt mājās, savās gultās, ģimenes aprūpēti,
lai gan tas bija pamata variants,
jo daudziem cilvēkiem nebija pieeja medicīniskajai aprūpei.
Tad 20. gadsimtā daudz kas mainījās.
Mēs atklājām tādas zāles kā penicilīns,
lai varētu ārstēt šīs infekciozās slimības.
Izgudroja jaunas medicīnas tehnoloģijas, piemēram, rentgena aparātu.
Tā kā tās bija tik lielas un dārgas,
mums vajadzēja lielas, centralizētas ēkas, kur tās glabāt,
un tās kļuva par mūsdienu slimnīcām.
Pēc Otrā pasaules kara
daudzas valstis ieviesa vispārējas veselības aprūpes sistēmas,
lai jebkurš, kam vajadzēja ārstēšanu, to saņemtu.
Tādējādi dzīves ilgums palielinājās no apmēram 45 gadiem gadsimta sākumā
līdz gandrīz divtik lielam vecumam mūsdienās.
20. gadsimts bija liela optimisma laiks par to, ko zinātne varētu piedāvāt,
bet ar visu uzsvaru uz dzīvi, nāve tika aizmirsta,
lai gan krasi mainījās mūsu pieeja nāvei.
Es esmu arhitekte,
un pēdējā pusotra gada laikā esmu skatījusies uz šīm pārmaiņām
un ko tās nozīmē arhitektūrai, kas saistīta ar nāvi un miršanu.
Tagad mēs mēdzam mirt no vēža un sirds slimībām,
un tas nozīmē, ka daudzi no mums
mūža beigās ilgstoši slimos ar hroniskām slimībām
Šajā laika posmā
mēs visticamāk pavadīsim daudz laika slimnīcās un aprūpes namos.
Mēs visi esam bijuši mūsdienu slimnīcā.
Jūs zināt tās fluorescentās gaismas nebeidzami garajos gaiteņos
un rindas ar neērtajiem krēsliem.
Slimnīcu arhitektūra ir pelnījusi savu slikto slavu.
Taču pārsteidzošā kārtā tā tāda nav bijusi vienmēr.
Lūk, Brunelleski 1419. gadā celtā L'Ospedale degli Innocenti.
Viņš bija viens no sava laika slavenākajiem un ietekmīgākajiem arhitektiem.
Un, kad es skatos uz šo ēku un domāju par slimnīcām mūsdienās,
mani pārsteidz šīs ēkas mērķis.
Tā vienkārši ir patiesi laba ēka.
Tai vidū ir pagalmi,
lai visām istabām būtu dienas gaisma un svaigs gaiss,
un istabas ir lielas, ar augstiem griestiem,
tāpēc tajās ir daudz patīkamāk uzturēties.
Un tā ir arī skaista.
Kaut kā mēs esam aizmirsuši, ka kas tāds, runājot par slimnīcu, maz ir iespējams.
Ja gribam labākas ēkas mirstošajiem, mums par to ir jārunā,
bet, tā kā nāves temats mums liek justies neērti,
mēs par to nerunājam,
un mēs necenšamies saprast, kā mēs kā sabiedrība pieejam nāvei.
Viena no lietām, kas mani pētot visvairāk pārsteidza, ir tas,
cik mainīga patiesībā ir mūsu nostāja.
Lūk, pirmā krematorija Lielbritānijā,
kas uzcelta 1870. gados Vokingā.
Kad to sākumā uzcēla, vietējā ciematā bija protesti.
Kremēšana nebija sabiedrībā pieņemta, un 99,8 procentus cilvēku apglabāja.
Un tomēr tikai simts gadus vēlāk trīs ceturtdaļas no mums kremē.
Cilvēki patiesībā ir atvērti pārmaiņām,
ja viņiem tiek dota iespēja par tām runāt.
Šī saruna par nāvi un arhitektūru bija tas, ko gribēju uzsākt,
jūnijā Venēcijā veidojot savu pirmo izstādi par to
ar nosaukumu „Nāve Venēcijā”.
Tā bija veidota diezgan rotaļīga,
lai cilvēki tajā praktiski iesaistītos.
Lūk, viens no mūsu eksponātiem - interaktīva Londonas karte,
kas parāda cik daudz pilsētas nekustamā īpašuma
ir veltīts nāvei un miršanai,
un, slidinot roku pāri kartei,
atklājas nekustamā īpašuma, celtnes vai kapsētas nosaukums.
Vēl viens no mūsu eksponātiem bija pastkaršu sērija,
ko cilvēki varēja ņemt sev līdzi.
Tajās bija attēloti veco ļaužu nami, slimnīcas,
kapsētas un kapličas,
un tās stāsta par dažādām vietām,
kurām izejam cauri vienā vai otrā nāves pusē.
Mēs vēlējāmies parādīt, ka tas, kur mēs mirstam,
ir galvenā daļa no tā, kā mēs mirstam.
Savādākais bija tas, kā apmeklētāji reaģēja uz izstādi,
it īpaši audiovizuālajiem eksponātiem.
Cilvēki dejoja, skrēja un leca,
dažādi cenzdamies iedarbināt eksponātus,
un vienā brīdī viņi it kā apstājās
un atcerējās, ka atrodas izstādē par nāvi
un ka varbūt tā nebūtu jāuzvedas.
Taču patiesībā es gribētu apšaubīt, ka ir kāds viens veids,
kā būtu jāuzvedas, saskaroties ar nāvi,
un, ja tāda nav, es lūgtu jums padomāt par to, kas, jūsuprāt, ir laba nāve
un kāda varētu būt arhitektūra, kas atbalsta labu nāvi,
un vai tā nevarētu būt nedaudz mazāk šāda un nedaudz vairāk šāda?
Paldies!
(Aplausi)