Norėčiau papaskoti istoriją apie mirtį ir architektūrą.
Prieš šimtą metų, mirdavome nuo infekcinių ligų, kaip plaučių uždegimas,
kuriam įsitvirtinus, mirtis ateidavo greitai.
Buvo įprasta mirti namie, savo lovose, prižiūrimiems savo šeimos narių,
nors ši galimybė buvo numatyta iš anksto,
nes daug žmonių negalėjo gauti medicininės pagalbos
Ir tada, 20-e amžiuje daugelis dalykų pasikeitė.
Mes sukūrėme naujus vaistus – peniciliną,
kad galėtume išgydyti šias infekcines ligas.
Išrastos naujos medicinos technologijos, kaip rentgeno aparatai.
Ir dėl to, kad jie buvo dideli ir brangūs
mums reikėjo didelių, centralizuotų pastatų, kur galėtume juos laikyti,
ir taip jie tapo mūsų moderniomis ligoninėmis.
Po II Pasaulinio karo,
daug valstybių įkūrė visuotines sveikatos apsaugos sistemas,
kad kiekvienas, kuriam reikia gydymo galėtų jį gauti.
Viso to pasekmė - gyvenimo trukmės pailgėjimas nuo 45-ių, amžiaus pradžioje,
iki beveik dvigubai šiandien.
20-as amžius tai – didžiulio optimizmo metas, dėl to, ką mokslas galėjo pasiūlyti,
bet gyvenimo svarbiausias akcentas, mirtis, buvo pamiršta,
net ir mūsų požiūris į mirtį dramatiškai pasikeitė.
Aš esu architektė,
ir pusantrų metų stebėjau šiuos pokyčius
ir ką jie reiškia architektūrai, sisijusia su mirtimi.
Dabar dažniausiai mirštame nuo vėžio ir širdies ligų,
ir tai reiškia, kad daugeliui iš mūsų gresia lėtinių ligų periodas
mūsų gyvenimo pabaigoje.
Šiame periode,
mes praleisime daug laiko ligoninėse, slaugos ir priežiūros namuose.
Mes esame visi buvę modernioje ligoninėje.
Mes žinome tas fluorescentines šviesas ir nesibaigiančius koridorius
ir tas nepatogių kėdžių eiles.
Ligoninių architektūra įgijo blogą reputaciją.
Bet stebinantis dalykas ir tai, kad taip nebuvo visą laiką.
Tai L'Ospedale degli Innocenti ligoninė, kurią pastatė Brunelleschi 1419 metais.
Jis vienas žymiausių ir įtakingiausių architektų tuo metu.
Žvelgiu į šį pastatą ir galvoju apie ligonines šiandien,
ir tai, kas mane stebina yra šio pastato ambicija.
Tai tiesiog tikrai puikus pastatas.
Pastato viduryje yra kiemeliai,
kad kiekvieną kambarį pasiektų dienos šviesa ir gaivus oras,
kambariai yra dideli su aukštomis lubomis,
kad jie galėtų jaustis maloniai būdami viduje.
Tai taip pat labai gražu.
Kažkaip, mes pamiršome, kad tai net įmanoma ligoninėms.
Jei norime geresnių pastatų, kur numirti, mums reikia kalbėti apie tai,
bet, kadangi jaučiamės nejaukiai kalbėdami apie mirtį,
mes apie tai tiesiog nesikalbame,
ir neklausiame kaip mes kaip visuomenė žvelgiame į mirtį.
Vienas iš dalykų mano tyrime, kuris mane nustebino,
kokie permainingi požiūriai iš tiesų yra.
Čia pirmasis krematoriumas Jungtinėje Karalystėje,
pastatytas 1870 metais Woking'e.
Ir šis pirmasis statinys susilaukė protestų vietiniame kaime.
Palaikų deginimas nebuvo priimtinas ir 99,8 % žmonių buvo laidojami.
Ir tik praėjus 100 metų trys ketvirčiai iš mūsų yra sudeginami.
Žmonės tikrai yra linkę pakeisti dalykus
jai jiems suteikiama galimybė apie tai kalbėti.
Taigi šis pokalbis apie mirtį ir architektūrą,
buvo tai, ką norėjau pradėti, darydama savo pirmąją parodą
birželį Venecijoje pavadinimu „Mirtis Venecijoje“.
Ji buvo sukurta siekiant išlikti žaisminga,
kad žmonės tiesiog tuo užsiimtų.
Čia vienas iš mūsų eksponatų - Londono interatyvusis žemėlapis,
kuris rodo, kiek tikro nekilnojamo turto mieste
yra skiriama mirčiai,
ir kai pamojuoji ranka per žemėlpį
nekilnojamo turto, pastato, krematoriumo pavadinimas atsiskleidžia.
Kitas mūsų eksponatas – serija atvirukų
kuriuos žmones gali pasiimti su savimi.
Juose vaizduojami žmonių namai ir ligoninės,
krematoriumai ir morgai,
ir jie pasakoja skirtingų vietų istorijas
kurias mes praeiname iš abiejų mirties pusių.
Mes norėjome parodyti, kad vieta, kur mirštame
yra esmė to, kaip mirštame.
Dabar keisčiausias dalykas buvo kaip lankytojai reagavo į parodą,
ypač į audiovizualinius darbus.
Jie šoko, bėgiojo, šokinėjo
ir aktyviai bandė eksponatus įvairiais būdais,
ir tam tikroje vietoje jie sustodavo
ir prisimindavo, kad jie yra parodoje apie mirtį
ir kad galbūt ne taip turėtų būti elgiamasi.
Bet iš tiesų, norėčiau paklausti ar yra vienintelis būdas
kaip turėtume elgtis, kai aplink mirtis,
ir jei nėra, aš norėčiau paprašyti jūsų pagalvoti, kas yra gera mirtis
ir kokia, jūsų nuomone, architektūra turėtų paremti gerą mirtį,
ir galbūt tai galėtų būti mažiau štai taip, ir šiek tiek daugiau šitaip?
Ačiū.
(Plojimai)