Luiz Braun je 1978. postala
prva beba na svetu rođena nakon in vitro oplodnje iliti IVF.
Njeno rođenje je napravilo revoluciju u polju reproduktivne medicine.
Uzimajući u obzir da jedan u osam heteroseksualnih parova
ima poteškoće sa začećem
i da homoseksualnim parovima i samohranim roditeljima
često treba klinička pomoć da bi napravili bebu,
potražnja za IVF-om raste. IVF je toliko uobičajen
da je više od 5 miliona beba začeto na ovaj način.
IVF radi po principu imitiranja sjajnog dizajna seksualne reprodukcije.
Da bismo razumeli IVF,
prvo moramo da pogledamo prirodan proces pravljenja beba.
Verovali ili ne, sve počinje u mozgu.
Oko 15 dana pre nego oplodnja može da počne,
prednji stimulirajući folikul hormona hipofize, FSH,
proizvodi nekolicinu folikula jajnika,
koji zatim otpuštaju estrogen.
Svaki folikul sadrži jedno jaje,
i prosečno, samo jedan folikul dostigne punu starost.
Dok raste i nastavlja da otpušta estrogen,
ovaj hormon ne pomaže samo u koordinaciji rasta i pripremljenosti materice,
već i u komunikaciji sa mozgom o tome koliko dobro se folikul razvija.
Kada je nivo estrogena dovoljno visok,
prednja hipofiza otpušta talas lutenizirajućeg hormona, LH,
koji pokreće ovulaciju
i uzrokuje pucanje folikula i otpuštanje jaja.
Nakon što jaje napusti jajnik,
odlazi u jajovod kroz fimbrije u obliku prsta.
Ako jaje nije oplođeno spermom u naredna 24 časa,
neoplođeno jaje umire
i ceo sistem se resetuje,
spremajući se da stvori novo jaje i postavu materice narednog meseca.
Jaje je najveća ćelija u telu
i zaštićeno je debelom vanćelijskom opnom od šećera
i proteina zvanog zona pellucida.
Zona onemogućava ulazak i spajanje više od jedne sperme,
najmanje ćelije u telu.
Muškarcu je potrebno dva do tri meseca da stvori spermu,
i proces se konstantno obnavlja.
Svaka ejakulacija tokom sekualnog odnosa otpušta više od 100 miliona spermatozoida.
Ali samo stotinak će na kraju prići dovoljno blizu jajetu,
a samo jedno će uspešno penetrirati štit od zone pellucida.
Nakon uspešne oplodnje,
zigot se odmah razvija u embrion,
i treba mu tri dana da dođe do materice.
Tu mu je potrebno još manje ili više tri dana
da čvrsto uđe u endometrijum, unutrašnju postavu materice.
Jednom kada je unutra, ćelije koje kasnije postaju placenta
luče hormon koji daje signal oplođenom folikulu
da se u materici odvija trudnoća.
Ovo omogućava zaštitu tog folikula, sada zvanog corpus luteum,
od degeneracije kao što bi se normalno desilo za vreme menstrualnog ciklusa.
Corpus luteum je zadužen za prozvodnju progesterona
neophodnog za održavanje trudnoće do šeste ili sedme nedelje gestacije,
kada se formira placenta i preuzima posao,
dok beba nije rođena, posle otprilike 40 nedelja.
Dakle, kako napraviti bebu u laboratoriji?
Sa pacijenta koji podlegnu IVF-u,
otkucaji srca bebe se beleže na nivou koji su viši od uobičajenih
da bi se prouzrokovala kontrolisana prekomerna stimulacija jajnika
da bi oni na kraju stvorili više jaja.
Jaja se zatim vraćaju pre ovulacije,
dok je žena pod anestezijom,
kroz iglu, praćeno ultrazvukom.
Najveći deo sperme proizveden je masturbacijom.
U laboratoriji, identifikovana jaja se oslobađaju okolnih ćelija
i spremaju za oplodnju u posudi.
Oplodnja se može odvijati upotrebom jedne od dvaju tehnika.
U prvoj, jaja su inkubovana sa hiljadama spermatozoida
i oplodnja se odvija prirodno tokom nekoliko sati.
Druga tehnika uvećava sigurnost oplodnje
upotrebom igle da bi se ubacio jedan spermatozoid u jaje.
Ovo je posebno uspešno kada postoje problemi sa kvalitetom sperme.
Nakon oplodnje, embrioni mogu dalje biti posmatrani za genetsku podrobnost,
zamrznuti za naknadne pokušaje oplodnje,
ili ubačeni u ženinu matericu putem katetera.
Uobičajena procedura je da se prebace embrioni tri dana nakon oplodnje,
kada embrion ima osam ćelija,
ili petog dana, kada je embrion poznat kao blastocit,
i ima stotine ćelija.
Ako su ženina jaja lošeg kvaliteta usled starosti ili izlaganju toksinima,
ili su bila uklonjena zbog kancera,
donorska jaja mogu biti upotrebljena.
U slučaju da namenjena majka ima problema s matericom, ili je nema,
druga žena, tj. gestacioni nosilac ili surogat,
može upotrebiti svoju matericu da iznese trudnoću.
Da bi se povećale šanse za uspeh,
koje idu i do 40% za žene mlađe od 35 godina,
doktori nekada ubacuju više embriona odjednom,
zbog čega su IVF rezultati sa dvojkama i trojkama
mnogo češći nego tokom prirodnih trudnoća.
Ipak, većina klinika gleda da minimalizuje šanse višestrukih trudnoća,
budući da su one rizičnije za majke i bebe.
Milioni beba, kao Luiz Braun, rođene su koristeći IVF
i imali su normalan i zdrav život.
Dugoročne zdravstvene posledice stimulacije jajnika
sa IVF medicinom su manje jasne,
iako do sada, IVF se čini bezbednim za žene.
Usled boljeg genetskog testiranja,
kasno donošenje beba na svet,
povećane pristupačnosti i smanjenih troškova,
nije nezamislivo da veštačko pravljenje beba putem IVF-a i sličnih tehnika
može nadmašiti prirodnu reprodukciju u godinama koje dolaze.