Як багато з нас,
я мала декілька професій у своєму житті,
незважаючи на те, що вони були різні,
моя перша професія заклала фундамент для всіх інших.
Я була домашньою акушеркою протягом 20-ти років.
Народження дітей навчило мене цінним і іноді несподіваним речам,
наприклад, заводити машину о другій годині ночі,
у десять градусів морозу.
(Сміх)
Або як привести до тями батька, який побачив кров і втратив свідомість.
(Сміх)
Чи як обрізати пуповину так,
щоб зробити красивий пупок.
Але це не те, що близьке мені чи супроводжувало мене,
коли я закінчила займатися акушерством і взялась за інші професії.
Зі мною була віра в принципи,
що кожен із нас приходить в цей світ з унікальною цінністю.
Дивлячись на обличчя новонародженого,
я вловила погляд гідності,
сенс запеклої особистості,
ту унікальну іскорку.
Я використовую слово "душа", щоб описати цю іскорку,
тому що це єдине англійське слово, близьке до найменування того,
що кожна дитина приносить в кімнату.
Кожен новонароджений - унікальний як сніжинка,
незрівнянна суміш біології,
походження і таємничості.
Потім ця дитина виростає
і для того, щоб вписатися в сім'ю,
відповідати культурі,
спільноті, статі,
малюк починає покривати свою душу,
шар за шаром.
Ми народжуємося таким чином,
але ...
(Сміх)
Коли ми ростемо, з нами трапляється багато речей,
які роблять нас...
хочуть заховати нашу душевну ексцентричність і справжність.
Ми все це робили.
Кожен у цьому залі в минулому був дитиною
(Сміх)
з характерним правом з народження.
Але в дорослому віці ми проводимо так багато часу не в своїй шкірі,
ніби в нас розлад - брак справжності.
Але не в тих дітей-
у них ще ні.
Їхніми повідомленнями до мене були:
розкрий свою душу
і шукай ту душевну іскру
в усіх інших.
І так триває досі.
Ось що я дізналася від породіль.
Їхні повідомлення були про те, як залишатися відкритими,
навіть коли боляче.
Шийка матки зазвичай виглядає таким чином.
Це тугий щільний м'яз
біля основи матки.
І під час пологів він повинен розтягуватися з маленького
до величезного.
Ауч!
Якщо ви боретеся з цим болем,
ви просто створюєте більший біль
і блокуєте те, що хоче народитися.
Я ніколи не забуду диво, яке стається,
коли жінка перестає чинити опір болю
і відкривається.
Це виглядає так, ніби сили всесвіту звертають на неї увагу
і присилають хвилю допомоги.
Я ніколи не забуду те повідомлення,
і тепер, коли важкі чи болючі речі трапляються зі мною
в житті чи на роботі,
звичайно, спочатку я пручаюся їм,
але тоді я згадую,що я дізналася від матерів:
відкрийся.
Стань допитливою.
Запитую в болю, що він приніс мені.
Щось нове хоче народитися.
У мене був ще один великий душевний урок,
і ще дещо, що я дізналася від Альберта Ейнштейна.
Він ніколи не був на пологах, але-
(Сміх)
Це був урок про час.
У кінці свого життя Альберт Ейнштейн дійшов висновку,
що наше нормальне життя мов "білок у колесі" -
це ілюзія.
Ми бігаємо по колу, швидше і швидше,
намагаємося кудись дістатися.
І при цьому
під поверхнею часу існує зовсім інший вимір,
де минуле, теперішнє і майбутнє зливаються
і настає глибокий час.
І не треба нікуди квапитися.
Альберт Ейнштейн назвав цей стан, цей вимір -
"тільки буття".
Він сказав, що коли пережив це відчуття,
то пізнав, що таке священний трепет.
Коли я приймала на світ немовля,
то мусила вийти з білчиного колеса.
Інколи мені доводилося сидіти цілими днями і багато годин поспіль
просто дихати з батьками;
просто бути.
Я теж отримала велику дозу священного трепету.
Ось які три уроки я засвоїла з акушерства.
Перший: відкрийте свою душу.
Другий: коли стає важко чи боляче, намагайтеся бути відкритими.
І третє: час від часу покидайте "білчине колесо"
й переходьте у глибокий час.
Ці уроки служили мені протягом усього життя,
вони дійсно служили мені останнім часом,
коли я отримала найважливішу роботу у своєму житті.
Два роки тому моя сестра вийшла з ремісії
рідкісного раку крові,
і вилікувати її могла тільки пересадка кісткового мозку.
Попри все ми знайшли підхожого для неї донора,
яким виявилась я.
У нашій сім'ї - четверо дівчат,
і коли мої сестри дізналися, що я - ідеальна пара для моєї сестри,
їхня реакція була така: "Дійсно? Ти?"
(Сміх)
"Ідеальна пара для неї?"
Що досить типово для братів і сестер.
У родинному колі є багато речей.
Там є і любов, і дружба, і захист.
Та, водночас, і заздрість,
і конкуренція,
і напад.
У братерстві й сестринстві - ось де ми починаємо класти перші шари,
які покриють нашу душу.
Дізнавшись, що я можу бути донором для моєї сестри,
я взялася за дослідження.
І з'ясувала, що
принципи трансплантації досить прості.
Ви знищуєте весь кістковий мозок у хворого на рак
масивними дозами хіміотерапії,
а потім замінюєте цей мозок
мільйоном здорових мозкових клітин донора.
І потім робите все, що можете,
щоб упевнитись, що ці нові клітини прижилися в пацієнта.
Я також дізналася, що пересадка кісткового мозку небезпечна.
Якщо моя сестра переживе майже смертельну хіміотерапію,
вона все рівно стикнеться з іншими проблемами.
Мої клітини
можуть напасти на її тіло.
І її тіло може відторгнути мої клітини.
Це називають відмовою або нападом -
і те, і те її вб'є.
Відторгнення. Напад.
Ці слова знайомо звучать
у контексті братів і сестер.
У нас з сестрою довга історія любові,
але ми вже пережили довгу історію відторгнення і нападу,
від незначних непорозумінь до більших зрад.
У нас не було таких стосунків,
де б ми розмовляли про глибоку матерію;
але так як і люди, які перебувають в різних стосунках,
ми не наважувалися розповісти правду,
показати наші рани,
визнати свою провину.
Та коли я дізналася про небезпеки відторгнення і нападу,
я подумала, що час усе змінити.
А що, якби ми залишили кістковий мозок лікарям,
а самі зробили те, що пізніше назвали "трансплантацією душі?"
Що, якби ми постали перед болем, який причинили одна одній,
і замість відторгнення і нападу
змогли б вислухати одна одну?
Змогли б вибачити?
Змогли б поєднатися?
Може, це навчило би клітини робити те ж саме?
Щоб умовити свою скептичну сестру, я звернулася до священного тексту моїх батьків:
журналу "Нью-Йоркер".
(Сміх)
Я відіслала їй комікс із цих сторінок
як пояснення, чому ми повинні піти до психотерапевта,
перед тим, як зібрати й пересадити мій кістковий мозок в її тіло.
Ось так.
"Я ніколи не пробачила йому те, що придумала в своїй голові".
(Сміх)
Я сказала своїй сестрі, що
ми, ймовірно, поводилися так само,
кружляючи навколо вигаданих історій в наших головах, які роз'єднували нас.
Я розповіла їй, що після пересадки
вся кров, що тектиме в її жилах,
буде моєю кров'ю,
зробленою з клітин мого кісткового мозку,
і що всередині ядра кожної з цих клітин
буде повний набір мого ДНК.
"Я плаватиму в тобі до кінця твого життя",
сказала я моїй трохи нажаханій сестрі.
(Сміх)
"Думаю, нам краще очистити наші стосунки".
Критичний стан здоров'я змушує людей робити всякі ризиковані речі,
як-от покинути роботу або ж стрибнути з парашутом,
а у випадку з моєю сестрою -
сказати "так" декільком сеансам психотерапії,
протягом яких ми дісталися аж до кісткового мозку.
Ми переглянули і випустили сотні історій
і припущень одна про одну,
і провини, і сором,
поки залишилось тільки одне - любов.
Люди казали, що я відважна, бо пройшла відбір кісткового мозку,
та я так не думаю.
Хоробрим кроком для мене
був інший вид відбору і пересадки -
"пересадка душі",
емоційна оголеність з іншою людиною,
коли відкладаєш убік гордість і оборону,
піднімаєш шари
і обмінюєшся з іншою людиною своєю вразливою душею.
Я пригадала ті акушерські уроки:
відкрити свою душу.
Відкритись тому, що страшне й болюче.
Шукати священний трепет.
Тут я після відбору клітин кісткового мозку.
Це ще називають "збиранням урожаю",
так, ніби це якась подія на ідилічній фермі за столом.
(Сміх)
Можу запевнити вас, що це не так.
А тут - моя хоробра сестра,
яка отримує мої клітини.
Після пересадки ми почали проводити більше часу разом.
Ми немовби знову стали маленькими дівчатками.
Минуле і майбутнє з'єдналися.
Ми увійшли в глибокий час.
Я залишила "білчине колесо" роботи і життя,
щоб приєднатися до моєї сестри
на цьому самотньому острові
хвороби і зцілення.
Ми проводили місяці разом -
в ізольованому блоці,
в лікарні і в її будинку.
Наше суспільство, яке мчить уперед,
не підтримує і не надає значення такій роботі.
Ми сприймаємо це, як порушення реального життя і важливої роботи.
Ми турбуємося про емоційний стан і фінансові витрати -
і - так! - це фінансові витрати.
Але мені за це заплатили валютою,
про яку наша культура, схоже, зовсім забула.
Мені заплатили любов'ю.
Мені заплатила душею.
Я отримала взамін свою сестру.
Сестра сказала, що рік після пересадки був найкращим у її житті,
що прозвучало дивно.
Вона так багато страждала.
Але вона сказала, що життя ніколи не було таке солодке,
а все тому, що ми оголювали душу
і говорили одна з одною,
вона стала собою
з кожним.
Вона говорила те, що повинна була говорити.
Вона робила те, що хотіла робити.
те ж саме сталося зі мною.
Я стала хоробрішою - почала бути собою у стосунках з іншими.
Я розповідала свою правду,
а ще важливіше - прагнула почути правду інших людей.
Щойно наприкінці цієї історії
я зрозуміла, наскільки добре мене натренувало акушерство.
Після того найкращого року життя до моєї сестри
з ревом повернувся рак,
і цього разу лікарі нічого не змогли зробити.
Вони дали їй лише пару місяців життя.
В ніч перед смертю сестри
я сиділа біля її ліжка.
Вона дуже змарніла й схудла.
Я бачила, як у її шиї пульсує кров.
Це була моя кров, її кров, наша кров.
Коли вона померла, частинка мене померла також.
Я намагалася зрозуміти все, що зі мною сталося,
як, поєднавшись одна з одною,
ми стали справжніми,
пізнали власну душу,
і як відкрито поставши перед болем зі свого минулого,
ми нарешті народилися одна для одної,
і як, вийшовши в позачасся,
змогли поєднатися назавжди.
Моя сестра навчила мене багато чого,
і дечим я хочу поділитися з вами.
Не треба чекати життєво небезпечної ситуації,
щоб налагодити стосунки, які важливі для вас,
щоб запропонувати кістковий мозок своєї душі
і шукати його в інших.
Ми всі можемо це зробити.
Ми можемо стати першим відповідачем -
тим, хто сміливо ступає перший крок
до іншого,
і робити, намагатися робити щось
інше, ніж відторгнення і напад.
Ми можемо робити це зі своїми братами чи сестрами,
партнерами,
друзями та колегами.
Можемо робити це попри відсутність зв'язку
і розбрат навколо нас.
Можемо робити це заради душі світу.
Дякую.
(Оплески)