Kao i mnogi,
imala sam nekoliko karijera tokom svog života
i iako su veoma raznolike,
moj prvi posao je postavio temelj za svaku od njih.
U svojim dvadesetim sam bila babica za porođaje kod kuće.
Donošenje beba na svet me je naučilo vrednim i ponekad iznenađujućim stvarima,
na primer, kako da upalim auto u 2 ujutru,
kada je napolju -10.
(Smeh)
Ili kako da vratim u život oca koji se onesvestio kada je video krv.
(Smeh)
Ili kako da presečem pupčanu vrpcu
baš onako kako treba da bi bio lep pupak.
Ali to nije ono ključno što pamtim ili što me je vodilo
kada sam prestala da budem babica i počela da radim druge poslove.
Ono što pamtim je temeljno uverenje
da svako od nas na ovaj svet dolazi sa jedinstvenom vrednošću.
Kada bih pogledala u lice novorođenčeta,
uhvatila bih nagoveštaj te vrednosti,
tog ličnog karaktera koji nema razloga da se izvini,
te jedinstvene iskre.
Koristim reč „duša“ da opišem tu iskru,
jer je jedina reč u srpskom jeziku koja je približna tome
što svaka beba donosi na svet.
Svako novorođenče je jedinstveno poput pahuljice,
neuporediva kombinacija biologije,
porodičnog porekla i misterije.
Onda ta beba poraste,
a da bi se uklopila u porodicu,
da bi se prilagodila kulturi,
zajednici, rodu,
to malo biće počne da prikriva svoju dušu,
sloj po sloj.
Mi smo rođeni takvi,
ali -
(Smeh)
Ali kako odrastamo, dogodi nam se mnogo toga
što nas natera...
da želimo da prikrijemo ekscentričnost i autentičnost naše duše.
Svi smo to radili.
Svi u ovoj prostoriji nekada su bili bebe -
(Smeh)
sa karakterističnim pravom koje smo dobili na rođenju.
Ali kao odrasli, provodimo previše vremena nelagodno se osećajući u sopstvenoj koži,
kao da imamo PNA: poremećaj nedostatka autentičnosti.
Ali ne i te bebe -
ne još uvek.
Njihova poruka meni je bila:
otkrij svoju dušu
i potraži tu iskru duše
u svakome.
Još uvek je tamo.
Evo šta sam naučila tokom porađanja žena.
Njihova poruka je da treba ostati otvoren
čak i kada su stvari bolne.
Cerviks žene obično izgleda ovako.
To je čvrst mali mišić
na otvoru materice.
Tokom porođaja, treba da se proširi od te veličine
do ove.
Joj!
Ako se borite protiv tog bola,
samo ga povećavate,
i blokirate ono što želi da se rodi.
Nikada neću zaboraviti magiju koja se događa
kada žena prestane da se odupire bolu
i otvori se.
Kao da su sile univerzuma primetile šta se dešava
i poslale pomoć.
Nikada nisam zaboravila tu poruku,
i sada, kada mi se teške ili bolne stvari dogode
u životu ili na poslu,
naravno da im se prvo opirem,
ali onda se setim šta sam naučila od majki:
ostani otvoren.
Ostani radoznao.
Pitaj bol šta će poroditi.
Nešto novo želi da se rodi.
Bila je još jedna velika duboka lekcija,
a nju sam naučila od Alberta Ajnštajna.
On nije bio ni na jednom od porođaja, ali -
(Smeh)
To je bila lekcija o vremenu.
Na kraju svog života, Albert Ajnštajn je zaključio
da naše uobičajeno iskustvo života, kao hrčaka koji trče na točku,
jeste iluzija.
Mi trčimo naokolo, sve brže i brže,
pokušavajući negde da stignemo.
A sve vreme,
ispod površinskog vremena postoji čitava jedna dimenzija
gde se prošlost, sadašnjost i budućnost spajaju
i postaju duboko vreme.
Ne postoji mesto na koje treba stići.
Albert Ajnštajn je nazvao ovo stanje, ovu dimenziju,
„samo postojanje“.
Rekao je da je, kada ga je iskusio,
upoznao sveto strahopoštovanje.
Kada sam porađala majke,
bila sam primorana da siđem sa točka za hrčke.
Ponekad sam morala da sedim danima, satima i satima,
i da samo dišem sa roditeljima;
samo da postojim.
I ja sam primila veliku dozu svetog strahopoštovanja.
To su tri lekcije koje sam ponela sa sobom iz rada kao babica.
Prva: otkrij svoju dušu.
Druga: kada stvari postanu teške ili bolne, pokušaj da ostaneš otvoren.
I treća: s vremena na vreme, siđi sa svog točka za hrčke
u duboko vreme.
Te lekcije su mi koristile kroz ceo život,
ali su mi posebno koristile nedavno,
kada sam preuzela najvažniji posao svog života do sada.
Pre dve godine je moja mlađa sestra
izašla iz remisije retkog raka krvi,
i jedino lečenje koje joj je preostalo je bila transplantacija koštane srži.
Uprkos verovatnoćama, našli smo odgovarajućeg davaoca,
a ispostavilo se da sam to ja.
Rođena sam u porodici sa četiri devojke,
i kada su moje sestre saznale da ja genetski savršeno odgovaram,
njihova reakcija je bila: „Stvarno? Ti?“
(Smeh)
„Savršeno joj odgovaraš?“
Što je prilično očekivano za sestre.
U sestrinskoj zajednici postoji mnogo stvari.
Tu je i ljubav, prijateljstvo i zaštita.
Ali su tu i ljubomora,
takmičenje,
odbacivanje i napad.
U sestrinstvu počinjemo da prikupljamo mnogo od tih prvih slojeva
koji prekrivaju našu dušu.
Kada sam otkrila da odgovaram svojoj sestri,
počela sam da istražujem.
I otkrila sam
da je pretpostavka na kojoj počiva transplantacija
prilično jednostavna.
Uništi se sva koštana srž kod pacijenta koji boluje od raka
uz pomoć ogromne doze hemoterapije,
a onda se ta srž zameni
sa nekoliko miliona zdravih koštanih ćelija davaoca.
Onda se čini sve moguće
da se omogući da se te nove ćelije prime kod pacijenta.
Takođe sam naučila da transplantacija koštane srži nosi mnogo opasnosti.
Ako bi moja sestra prošla kroz gotovo smrtnu dozu hemoterapije,
i dalje bi je čekalo mnogo drugih izazova.
Moje ćelije
bi mogle da napadnu njeno telo.
Njeno telo bi moglo da odbaci moje ćelije.
To nazivaju odbacivanjem ili napadom,
a i jedno i drugo bi moglo da je ubije.
Odbacivanje. Napad.
Te reči su imale poznati prizvuk
u kontekstu sestara.
Moja sestra i ja smo imale dugu istoriju ljubavi,
ali smo isto tako imale i dugu istoriju odbacivanja i napada,
od manjih nesporazuma do većih izdaja.
Nismo imale onu vrstu veze
gde smo razgovarale o dubljim stvarima;
ali, kao mnoge sestre i kao mnogi ljudi u svim vrstama odnosa,
suzdržavale smo se da kažemo svoje istine,
da otkrijemo svoje rane,
da priznamo svoja nedela.
Ali kada sam saznala za opasnosti odbacivanja ili napada,
pomislila sam da je vreme da promenimo to.
Šta ako ostavimo transplantaciju koštane srži doktorima,
ali da uradimo ono što smo kasnije nazvale našom „transplantacijom duševne srži“?
Šta ako bismo se suočile sa svim bolom koji smo izazvale jedna drugoj,
i umesto da odbacimo ili napadnemo jedna drugu,
da li bismo mogle da se saslušamo?
Da li bismo mogle da oprostimo?
Da li bismo mogle da se spojimo?
Da li bi to naučilo naše ćelije da učine isto?
Kako bih ubedila svoju sumnjičavu sestru,
obratila sam se svetom tekstu svojih roditelja:
časopisu Njujorker.
(Smeh)
Poslala sam joj crtež odatle
kako bih joj objasnila zašto treba da posetimo terapeuta
pre nego što doktori prikupe moju srž i presade je u njeno telo.
Evo ga.
„Nikad mu nisam oprostila za tu stvar koju sam izmislila u svojoj glavi.“
(Smeh)
Rekla sam sestri
da smo sigurno i mi radile isto to -
nosile smo okolo izmišljene priče u svojim glavama koje su nas razdvajale.
Rekla sam joj da, nakon transplantacije,
sva krv koja će teći njenim venama
biće moja krv,
koju su stvorile moje ćelije,
i da je unutar nukleusa svake od tih ćelija
potpuni sklop moje DNK.
„Plivaću u tebi ostatak tvog života“,
rekla sam svojoj pomalo preplašenoj sestri.
(Smeh)
„Mislim da je bolje da raščistimo naš odnos.“
Ugroženo zdravlje utiče na to da ljudi čine različite rizične stvari,
kao što je davanje otkaza ili skakanje iz aviona,
a u slučaju moje sestre,
pristanak na nekoliko seansi
tokom kojih smo išle do srži.
Posmatrale smo i oslobodile godine priča i pretpostavki
koje smo imale jedna o drugoj,
krivicu i stid,
sve dok nije preostala samo ljubav.
Ljudi su rekli da sam hrabra
jer sam se podvrgla prikupljanju koštane srži,
ali ja ne mislim tako.
Ono što se meni učinilo hrabrim
bila je ta druga vrsta prikupljanja i transplantacije,
transplantacija duševne srži,
emotivno svlačenje sa drugim ljudskim bićem,
ostavljanje po strani ponosa i odbrambenog stava,
podizanje slojeva
i to što smo jedna sa drugom podelile naše ranjive duše.
Pozivala sam se na one lekcije koje sam naučila kao babica:
otkrijte svoju dušu.
Otvorite se ka onome što je zastrašujuće i bolno.
Tražite sveto strahopoštovanje.
Tu sam sa svojim ćelijama srži nakon njihovog prikupljanja.
Tako to nazivaju - „prikupljanje“,
kao da je reč o nekoj vrsti događaja gde seljak prikuplja sa farme -
(Smeh)
A uveravam vas da nije tako.
Ovde je moja hrabra sestra
kako prima moje ćelije.
Nakon transplantacije, počele smo da provodimo sve više vremena zajedno.
Bilo je to kao da smo iznova postale devojčice.
Prošlost i sadašnjost su se spojile.
Ušle smo u duboko vreme.
Napustila sam točak za hrčke u životu i u poslu
kako bih se pridružila svojoj sestri
na tom usamljenom ostrvu
bolesti i izlečenja.
Provele smo mesece zajedno -
na infektivnom odeljenju,
u bolnici i u njenoj kući.
Naša zajednica koja živi brzim tempom
ne podržava niti ceni ovaj vid rada.
To vidimo kao prekid stvarnog života i važnog posla.
Brinemo o emocionalnoj iscrpljenosti i finansijskim troškovima -
i, da, postoji finansijski trošak.
Ali ja sam plaćena
u valuti koju je naša kultura izgleda zaboravila u potpunosti.
Plaćena sam ljubavlju.
Plaćena sam dušom.
Plaćena sam bliskošću sa svojom sestrom.
Moja sestra je rekla da je godina nakon transplantacije
najbolja godina njenog života, što je iznenađujuće.
Propatila je mnogo.
Ali je rekla da život nikada nije bio slađi
i da je zahvaljujući ogoljavanju duše
i tome što smo jedna drugoj rekle istinu,
nepomirljivo postala ono što jeste
u odnosu sa svima.
Rekla je stvari koje je oduvek trebalo da kaže.
Učinila je stvari koje je uvek želela da učini.
Isto se dogodilo i meni.
Postala sam hrabrija i autentična prema ljudima u svom životu.
Rekla sam svoje istine,
ali još važnije od toga, zahtevala sam istinu od drugih.
Tek na kraju ove priče sam shvatila
koliko me je dobro posao babice istrenirao.
Nakon te najbolje godine života moje sestre,
rak se burno vratio,
i ovog puta nije postojalo ništa više što su doktori mogli da urade.
Procenili su da će živeti još samo nekoliko meseci.
Noć pre nego što je moja sestra umrla,
sedela sam pored njenog kreveta.
Bila je tako sitna i mršava.
Mogla sam da vidim krv kako pulsira u njenom vratu.
Bila je to moja krv, njena krv, naša krv.
Kada je umrla, deo mene je takođe umro.
Pokušala sam da razumem smisao svega toga,
kako nas je to što smo postale jedno u međusobnom odnosu
učinilo više onim što jesmo,
onim što suštinski jesmo,
i kako smo se suočavanjem sa bolom iz naše prošlosti i otvaranjem ka njemu
konačno predale jedna drugoj,
i kako ćemo time što smo iskoračile iz vremena
sada biti zauvek spojene.
Moja sestra me je ostavila sa toliko stvari,
a ja ću sada vas da ostavim samo sa jednom od njih.
Ne morate da čekate situaciju gde je pitanje života ili smrti
kako biste raščistili odnose koji su vama važni,
da ponudite srž svoje duše
i da je zatražite od drugog.
Svi to možemo.
Svi možemo da budemo nova vrsta službe za pružanje pomoći,
oni koji čine prvi hrabri korak
ka onom drugom,
i koji čine ili pokušavaju da učini nešto drugo
osim odbijanja i napada.
Možemo to da učinimo sa svojom braćom i sestrama,
sa svojim partnerima,
sa prijateljima i kolegama.
Možemo to da učinimo sa onim od čega smo odvojeni
i sa svim neslaganjem oko nas.
Možemo to da učinimo za dušu sveta.
Hvala vam.
(Aplauz)