Mint sokunknak,
nekem is sok különböző munkám volt életem során,
és a változatosság ellenére
az első alapozta meg az összes következőt.
A 20-as éveimben otthonszüléseknél segédkeztem, mint szülésznő.
A szülések során sok értékes és néha meglepő dolgot tanultam.
Például, hogy hogyan indítsunk be egy autót éjjel kettőkor,
mínusz 10 fokban.
(Nevetés)
Vagy, hogy hogyan kell újraéleszteni egy apát, aki elájult a vér látványától.
(Nevetés)
Vagy hogy hogyan kell a köldökzsinórt úgy elvágni,
hogy egy gyönyörű köldökké váljon.
De nem ezek a dolgok ragadtak meg bennem vagy adtak iránymutatást,
amikor a bábaságról más munkákra váltottam.
Amit megtanultam belőle, az az alaphiedelem,
hogy mindannyian egy egyedi értékkel születünk erre a világra.
Amikor egy újszülött szemébe néztem,
egy pillanatra megláttam ezt az értékességet,
ezt a kérlelhetetlen személyességet,
ezt az egyedi ragyogást.
A "lélek" szót használom erre a szikrára,
mert ez az egyetlen angol szó, ami körülbelül lefedi azt,
ami körüllengi a babákat.
Minden újszülött a maga nemében egyedülálló volt, mint egy hópihe,
egy páratlan egyvelege a biológiának,
származásnak és rejtélynek.
Majd ez a csecsemő felnő,
és azért, hogy beilleszkedjen a családba,
hogy alkalmazkodjon a kultúrához,
a közösséghez, a neméhez,
ez az apróság elkezdi elfedni a lelkét,
rétegről rétegre.
Így születünk,
de -
(Nevetés)
De miközben felnövünk, rengeteg dolog történik velünk,
ami miatt...
el akarjuk fedni a kifejező különcségünket és egyediségünket.
Ez mindenkivel megtörténik.
Egyszer mindenki ebben a szobában kisbaba volt -
(Nevetés)
születési jogánál fogva.
De felnőttként annyiszor érezzük magunkat kényelmetlenül a saját bőrünkben,
mintha HHZ-ben szenvednénk: hitelességhiány-zavarban.
Nem úgy, mint ezek a babák -
még nem.
Ők azt üzenték nekem:
fedd fel a lelkedet
és keresd ezt a lélek-szikrát
mindenkiben.
Még meg kell lennie.
És itt van, amit a vajúdó nőktől tanultam.
Az ő üzenetük a nyitottságról szólt,
még akkor is, amikor a dolgok fájdalmassá válnak.
Így néz ki egy női méhnyak.
Ez egy feszes kis izom
a méh bejáratánál.
És a szülés során ki kell tágulnia ekkoráról
ekkorára.
Áú!
Ha küzdesz a fájdalom ellen,
csak még több fájdalmat okozol,
és visszatartod azt, ami megszületőben van.
Soha nem felejtem el a csodát, ami akkor történt,
mikor egy nő nem állt ellen a fájdalomnak
és nyitottá vált rá.
Mintha az univerzum erői felfigyeltek volna rá
és a segítség egy hullámát küldték neki.
Sosem felejtettem el ezt az üzenetet,
és most, amikor nehéz vagy fájdalmas dolgok történnek velem
az életemben vagy a munkámban,
persze először ellenállok,
de aztán eszembe jut, amit az anyáktól tanultam:
maradj nyitott.
Maradj kíváncsi.
Kérdezd meg a fájdalmat, hogy mit hozott magával.
Valami új van születőben.
És volt még egy fontos lecke, ami mélyen megérintett,
és ezt Albert Einsteintől tanultam.
Bár ő nem nálam született -
(Nevetés)
Ez egy lecke volt az időről.
Az élete végén Albert Einstein arra a következtetésre jutott,
hogy a normális, mókuskerékszerű életünk élménye
csak egy illúzió.
Körbe-körbe rohanunk, gyorsabban és gyorsabban,
próbálunk eljutni valahova.
És mindeközben,
a felszíni idő mögött van egy teljesen másik dimenzió,
ahol a múlt, a jelen és a jövő összefonódik,
és létrejön a mély idő.
És itt sehova nem kell odaérni.
Albert Einstein ezt az állapotot, ezt a dimenziót hívta
"létezésnek".
Azt mondta, amikor megtapasztalta,
szent áhítattal töltötte el.
Amikor szüléseket vezettem,
kikényszerültem a mókuskerékből.
Néha napokon keresztül ülnöm kellett, órákon át,
csak együtt lélegezve a szülőkkel;
csak létezve.
És ettől egy nagy adag szent áhítatot kaptam.
Tehát ez a három lecke, amit a szülésznői karrieremből magammal hoztam.
Az első: tárd ki a lelked.
A második: amikor az élet nehéz vagy fájdalmas, próbálj nyitott maradni.
És a harmadik: olykor-olykor lépj ki a mókuskerékből
a mély időbe.
Ezek a tanítások segítettek nekem az életem során,
de az utóbbi időben igazán szükségem volt rájuk,
amikor életem eddigi legfontosabb munkájába kezdtem.
Két éve a húgomnál kiújult
a vérrák egy ritka fajtája,
és az egyetlen lehetőség számára a csontvelő-transzplantáció volt.
És minden esély ellenére találtunk egy megfelelő donort,
aki történetesen én voltam.
Négy lánytestvér egyike vagyok.
Amikor a húgaim rájöttek, hogy én vagyok a testvérünk tökéletes genetikai párja,
az volt az első reakciójuk: "Komolyan? Te?"
(Nevetés)
"Az ő tökéletes donorja?"
Ami gyakran fordul elő testvéreknél.
A testvéri közösségekben sok minden keveredik.
Szeretet, barátság és védelem.
De van bennük féltékenység is,
versengés,
elutasítás és támadás.
A testvéreink miatt kezjük el felépíteni azokat az első rétegeket,
amelyek elfedik a lelkünket.
Amikor rájöttem, hogy én vagyok a húgom számára megfelelő donor,
kutatási üzemmódra kapcsoltam.
És felfedeztem,
hogy a transzplantáció feltételei meglehetősen egyértelműek.
A rákos beteg csontvelőjét erőteljes kemoterápiával,
több részletben elpusztítják,
majd a csontvelőt helyettesítik
egy donor több millió egészséges sejtjével.
Ez követően mindent megtesznek a páciensnél
a sejtbeültetés sikerének érdekében.
Azt is megtanultam, hogy a csontvelő- transzplantáció sok veszélyt rejt magában.
Ha a húgom túl is élné a közel halálos adag kemoterápiát,
még mindig várnának rá a kihívások.
A sejtjeim
megtámadhatják a szervezetét.
És a szervezete talán elutasítja az én sejtjeimet.
Ezt kilökődésnek vagy támadásnak hívják,
ami megölheti őt.
Elutasítás. Támadás.
Ezek a szavak ismerősen hangzottak
a testvériség kontextusában.
A húgommal hosszú a történetünk, amiben van szeretet,
de van benne bőven elutasítás és támadás is,
kis félreértésektől kezdve az egészen nagy árulásokig.
Nem volt olyan a kapcsolatunk,
hogy igazán mély dolgokról beszéljünk;
de, mint sok testvér és mint az emberek általában mindenféle kapcsolatban,
nehezen mondtuk el az igazságot,
fedtük fel a sebeinket,
vagy vallottuk be bűneinket.
De amikor a kilökődés és a támadás veszélyeiről olvastam,
arra gondoltam, ideje változtatni ezen.
Mi lenne, ha a csontvelő-átültetést az orvosokra hagynánk,
de mi elvégeznénk azt, amit később "lélekvelő-átültetés"-nek hívtunk?
Mi lenne, ha szembenéznénk minden fájdalommal, amit egymásnak okoztunk,
és visszautasítás és támadás helyett,
meghallgatnánk egymást?
Megbocsáthatnánk?
Egymásra találhatnánk?
Ez vajon megtanítaná a sejtjeinknek, hogy kövessék a példánkat?
Hogy rávegyem szkeptikus testvéremet, szüleink szentírását használtam:
a New Yorker Magazine-t.
(Nevetés)
Küldtem neki egy képregényt belőle,
amivel elmagyaráztam, miért kellene elmennünk terápiára
mielőtt begyűjtik a csontvelőmet és átültetik az ő szervezetébe.
Itt is van.
"Sosem bocsátottam meg neki azért, amit hittem róla!"
(Nevetés)
Azt mondtam a húgomnak,
hogy valószínűleg mi is ugyanezt csináltuk,
mondvacsinált dolgokon őrlődünk, amik elválasztanak minket egymástól.
És azt mondtam neki, hogy a transzplantáció után,
az ereiben folyó vér
az én vérem lesz,
amit az én csontvelőm termelt,
és minden egyes sejt magja
az én teljes DNS-emet fogja tárolni.
"Ott fogok úszkálni benned életed végéig"
- mondtam a kissé elborzadt húgomnak.
(Nevetés)
"Szerintem jobb lenne helyrehoznunk a kapcsolatunkat."
Egészségi válságban az emberek hajlamosak kockázatos dolgokba fogni,
mint felmondani vagy kiugrani egy repülőgépből
és a húgom esetében,
"igen"-t mondani a több alkalmas terápiára,
melyek során a dolgok velejéig hatoltunk.
Hosszú évek történéseit, feltételezéseit,
hibáztatásait és megszégyenítéseit
vettük végig és engedtük el
míg a végén csak a szeretet maradt.
Az emberek szerint bátor vagyok, hogy alávetettem magam a sejtgyűjtésnek,
de szerintem nem.
Amit én bátornak tartok,
az a begyűjtésnek és az átültetésnek ez a másik formája volt,
a "lélekvelő-átültetés",
érzelmileg teljesen levetkőzni egy másik emberrel,
félretenni a büszkeséget és védekezést,
levetni a rétegeket
és megmutatni egymásnak a sebezhető lelkünket.
Felidéztem a leckéket a szülésekből:
fedd fel a lelked.
Nyílj meg annak, ami félelmetes és fájdalmas.
Keresd a szent áhítatot.
Ez én vagyok a csontvelőmmel a begyűjtés után.
Tényleg így hívják: "begyűjtés",
mint valami falusi aratóünnep -
(Nevetés)
Amiről, garantálhatom, szó sincs.
És itt kapja meg az én bátor, bátor húgom
a sejtjeimet.
A transzplantáció után elkezdtünk egyre több időt tölteni együtt.
Mintha megint kislányok lettünk volna.
A múlt és a jelen összeolvadt.
Beléptünk a mély időbe.
Elhagytam a munka és szabadidő mókuskerekét,
hogy együtt legyek a húgommal
a betegség és a gyógyulás
magányos szigetén.
Hónapokat töltöttünk együtt -
az elkülönítőben,
a kórházban és otthon nála.
A rohanó társadalmunk
nem támogatja, még csak nem is értékeli ezt a fajta munkát.
Ezt a való élet és a fontos munka megszakításának látjuk.
Félünk az érzelmi süllyesztőtől és a pénzügyi ráfordításoktól -
és igen, vannak költségei.
De meg voltam fizetve
egy olyan fizetőeszközzel, amiről a kultúránk láthatólag megfeledkezett.
Szeretetben fizettek meg.
Lélekben fizettek meg.
A húgomban fizettek meg.
A húgom azt mondta, hogy az átültetés utáni volt életének legjobb éve,
amin meglepődtem.
Hiszen annyit szenvedett.
De azt mondta, az élet sosem volt olyan édes,
és mindez a lélek-vetkőztetés
és az igazmondás miatt volt, amit együtt csináltunk végig;
bűneit megbánva önmagára talált saját magával
és másokkal szemben is.
Kimondott olyanokat, melyeket mindig ki kellett volna mondania.
Megcsinált olyan dolgokat, melyeket mindig is akart.
Ugyanez történt velem is.
Bátrabban adtam önmagam másoknak az életemben.
Mindig kimondtam, amit igaznak gondoltam,
de ami ennél is fontosabb, az igazat kerestem másokban is.
Ennek a történetnek egészen az utolsó fejezetéig
nem vettem észre, milyen sokat tanultam a szülészetből.
A nővérem életének legjobb éve után,
a rák ismét lecsapott,
és most az orvosok már nem tudtak többet tenni.
Csupán néhány hónapot adtak neki.
A nővérem halála előtti éjszakán
az ágya mellett ültem.
Olyan kicsi és törékeny volt.
Láttam, ahogy lüktet a nyakában a vér.
Az én vérem, az ő vére, a mi vérünk.
Amikor ő meghalt, nekem is meghalt egy részem.
Próbáltam keresni ennek az egésznek az értelmét,
hogy az eggyé válásunk
hogyan tett minket jobban önmagunkká,
a saját lelkünkké,
és ahogy szembenéztünk és megnyíltunk a fájdalomnak és a múltnak,
végül közel hozott minket egymáshoz,
és hogy amikor kiléptünk az időből,
örökre összekapcsolódtunk.
A húgom annyi mindent adott nekem,
és ebből csak egyet mutatok önöknek.
Nem kell egy élet-halál helyzetre várnunk ahhoz,
hogy helyrehozzuk a számunkra fontos kapcsolatokat,
hogy a lelkünk velejét nyújtsuk,
és hogy azt keressük egymásban.
Mindannyian meg tudjuk csinálni.
Olyanok lehetünk, mint egy újfajta elsősegély,
aki megteszi az első bátor lépést
a másik felé,
aki tesz valamit vagy megpróbál tenni valamit
a visszautasításon és támadáson kívül.
Ezt megtehetjük a testvéreinkkel,
a társainkkal,
a barátainkkal és munkatársainkkal.
Megtehetjük a minket körülvevő elidegenedés
és viszályok ellenére.
Meg tudjuk tenni a világ lelkéért.
Köszönöm.
(Taps)