Under sommaren 1976
bröt en mystisk epidemi ut i två afrikanska städer,
och dödade majoriteten av sina offer.
Medicinska forskare misstänkte
att det dödliga Marburg-viruset låg bakom det hela.
Men vad de de såg i mikroskopet var en helt ny patogen,
som kom att döpas efter den närliggande floden Ebola.
Liksom gula febern eller denguefeber
är sjukdomen orsakad av ebolaviruset en svår typ av blödarfeber.
Den börjar genom att attackera immunförsvarets celler
och neutralisera dess motreaktioner,
vilket gör att viruset kan föröka sig snabbt.
Med start från 2 till 20 dagar från smittotillfället
kan de tidiga symptomen som hög feber,
värk,
och ont i halsen
likna de man har vid influensa,
men de trappas snart upp till kräkningar,
eksem,
och diarré.
Och när viruset sprider sig
invaderar det lymfkörtlarna och vitala organ,
som njurarna och levern, vilket gör att de slutar fungera.
Men det är inte viruset som dödar ebolans offer.
Det är istället den ökade celldöden som gör immunförsvaret överaktivt,
vilket kallas cytokinstorm,
en explosion av immunreaktioner som skadar blodkärl,
vilket ger både inre och yttre blödning.
Den massiva vätskeförlusten och komplikationerna som den ger
kan bli dödliga inom 6 till 16 dagar från att de första symptomen visar sig,
även om rätt vård och tillförande av vätska
kan minska dödligheten hos patienterna väsentligt.
Som tur är finns det, trots att ebolaviruset
är mycket kraftfullt,
flera faktorer som minskar dess smittsamhet.
Till skillnad från virus som sprids genom små luftburna partiklar
finns ebola bara i kroppsvätskor,
som saliv, blod,
slem, kräkningar
eller avföring.
För att spridas
behöver de förflyttas från en infekterad person
in i någon annans kropp
genom ingångar som ögonen, munnen eller näsan.
Och eftersom sjukdomen
blir allvarligare ju mer virus som sprids,
är det osannolikt
att en smittad person blir smittsam
innan de har börjat att visa symptom.
Även om ebolavirus har kunnat överleva på ytor i flera timmar,
och smittspridning genom nysning och hostning är teoretiskt möjlig,
så har nästan alla kända fall av smitta skett genom direktkontakt
med de svårt sjuka,
och de som utsätts för störst risk är sjukvårdspersonal
och vänner eller släktingar till offren.
Det är därför som ebola, trots sina fruktansvärda följder,
har varit mindre dödlig, totalt sett, än mer vanliga infektioner
som mässling, malaria
eller till och med influensa.
När ett utbrott har hejdats
finns inga virus kvar i människor
tills nästa utbrott kommer.
Men även om det är något positivt
gör det också ebola svårt att studera.
Forskare tror att flygande hundar kan vara dess huvudvärdar,
men hur det överförs till människor är fortfarande oklart.
Dessutom har många länder där ebolautbrott förekommer
en dålig infrastruktur och sanitet,
vilket ökar sjukdomsspridningen.
Och fattigdomen i dessa regioner,
kombinerat med det relativt låga antalet fall
gör att det att det inte finns tillräckliga incitament
för läkemedelsföretag att investera i forskning.
Även om vissa mediciner har verkat lovande på forskningsstadiet
och regeringar har finansierat utvecklingen av ett vaccin
finns det 2014 fortfarande bara följande utbredda
och effektiva lösningar vid ett ebolautbrott:
isolering,
god hygien,
och information.