אנחנו בדרך כלל חושבים על קצב כאלמנט במוזיקה,
אבל הוא למעשה נמצא בכל מקום בעולם סביבנו,
מהגאות באוקיינוסים לדפיקות הלב שלנו,
קצב הוא למעשה ארוע שחוזר באופן קבוע למשך זמן.
אפילו התקתוק של השעון עצמו הוא סוג של קצב.
אבל לקצב מוזיקלי,
שטף קבוע של פעימות יחידות חוזרות לא מספיק.
בשביל זה, אנחנו צריכים לפחות פעימה אחת מנוגדת בצליל אחר,
שיכולה להיות האוף ביט הרגוע או הפעימה האחורית המודגשת.
יש כמה דרכים לגרום לקצבים האלה להיות מובחנים,
בין אם בשימוש בתופים גבוהים ונמוכים, או קצבים ארוכים וקצרים.
מה שנשמע בסוף כקצב העיקרי אינו כלל מדוייק,
אבל כמו אגרטל רובין המפורסם, יכול להתהפך תלוי בתפיסה התרבותית.
בסימון רגיל, קצב מסומן על קו בר מוזיקלי,
אבל יש דרכים אחרות.
זוכרים את השעון המתקתק?
ממש כמו שהפנים העגולות שלו יכולות לעקוב אחרי המעבר הלינארי של זמן,
הזרימה של הקצב יכולה להיות מוצגת במעגל.
ההמשכיות של גלגל יכולה להיות דרך יותר אינטואיטיבית להציג קצב
מתצוגה לינארית שדורשת לנוע קדימה ואחורה לרוחב הדף.
אנחנו יכולים לסמן פעימות במיקומים שונים מסביב למעגל
בשימוש בנקודות כחולות לקצבים העיקריים, כתומות לאוף ביט,
ולבנות לקצבים המשניים.
הנה קצב בסיסי של שתי פעימות עם קצב עיקרי ואוף ביט מנוגד.
או מקצב של שלוש פעימות עם קצב עיקרי, אוף ביט, וקצב משני.
והרווחים בין כל פעימה יכולים להיות מחולקים לתתי קצבים נוספים
בשימוש במכפלות של או שתיים או שלוש.
ערימת תבניות שונות בשימוש בגלגלים קונצנטרים
מאפשר ליצור קצבים יותר מורכבים.
לדוגמה, אנחנו יכולים לשלב מקצב בסיסי של שתי פעימות עם אוף ביט
כדי לקבל מערכת של ארבעה קצבים.
זה עמוד השדרה המוכר של ג'אנרים פופולריים מסביב לעולם,
מרוק,
קאנטרי,
וג'אז,
לרגיי
וקומבייה.
או שאנחנו יכולים לשלב מקצב של שתי פעימות עם אחד של שלוש.
ביטול המקצב העיקרי הנוסף וסיבוב הגלגל הפנימי
משאיר אותנו עם מקצב שמרגיש שלוש ארבע.
זה הבסיס של המוזיקה של דרווישים מסתחררים,
כמו גם טווח רחב של מקצבים מאמריקה הלטינית,
כמו חורופו,
ואפילו הצ'אקון המפורסם של באך.
עכשיו אם אנחנו זוכרים את האגרטל של רובין ושומעים את האוף ביט כמקצב העיקרי.
זה יתן לנו הרגשה של שש-שמונה,
כמו שנמצא בג'אנרים כמו צ'אקררה,
וקואקה,
מוזיקה פרסית ועוד.
במערכת של שמונה מקצבים, יש לנו שלוש שכבות של מעגלים,
כל מקצב מנוגן על ידי כלי אחר.
אנחנו יכולים אז להוסיף שכבה חיצונית יותר
שמכילה רכיב קצבי מוסיף,
שמחזק את הקצב העיקרי ומגביר את הדיוק.
עכשיו בואו נסיר הכל חוץ מהמקצב המשולב הזה
והמקצב הכפול הבסיסי מלמעלה.
ההרכב המקצבי הזה נמצא בסינקווילו הקובני,
ובבומבה מפורטו ריקו,
ובמוזיקה הצפון רומנית.
וסיבוב המעגל החיצוני ב 90 מעלות נגן כיוון השעון
נותן לנו תבנית שנמצאת פעמים רבות במוזיקה מזרח תיכונית,
כמו גם בצ'ורו הברזילאי,
ובטנגו הארגנטינאי.
בכל הדוגמאות האלו, המקצב היסודי מחזק את האחד-שתיים הבסיסי,
אבל בדרכים שונות תלוי בסידור ובהקשר התרבותי.
אז מסתבר ששיטת הגלגל היא יותר מדרך נחמדה
להציג מקצבים מורכבים.
על ידי שיחרור מהעריצות של קווי הבר,
אנחנו יכולים להציג מקצבים במונחים של זמן,
וסיבוב פשוט של הגלגל יכול לקחת אותנו למסע מוזיקלי מסביב לעולם.