הרעיון של זכויות אדם הוא שכל אחד מאיתנו,
לא משנה מי אנחנו או איפה נולדנו,
זכאי לאותן זכויות וחרויות בסיסיות.
זכויות אנוש הן לא זכויות יתר,
והן לא יכולות להנתן או להלקח.
הן לא ניתנות להעברה ואוניברסליות.
זה אולי נשמע ישיר מספיק,
אבל זה נעשה מסובך ביותר
ברגע שמישהו מנסה לשים את הרעיון למעשה.
מה בדיוק הן זכויות האנוש הבסיסיות?
מי בוחר אותן?
מי אוכף אותן, ואיך?
ההסטוריה מאחורי הרעיון של זכויות אדם היא ארוכה.
דרך המאות ולרוחב החברות, הדתות, והתרבויות
נאבקנו עם הגדרת מושגים של השפעות, צדק, וזכויות.
אבל אחד האשרורים הכי מודרניים של זכויות אנושיות אוניברסליות
שעלו מחורבות מלחמת העולם השניה עם היצירה של האומות המאוחדות.
האמנה שכוננה את האו"ם נותנת כאחת המטרות שלה
לאשר את האמונה בזכויות אנוש יסודיות.
ועם אותה רוח,
ב 1948, האספה הכללית של האו"ם אמצה את ההכרזה האוניברסלית של זכויות האדם.
המסמך הזה, שנכתב על ידי ועדה בין לאומית בראשות אלנור רוזוולט,
מניחה את הבסיס לחוק זכויות האדם הבין לאומי המודרני.
ההכרזה מבוססת על העיקרון
שכל אדם נולד חופשי ושווה בכבוד וזכויות.
הוא מפרט 30 מאמרים שמכירים, בין היתר,
את העקרונות של חוסר אפליה והזכות לחיים וחרות.
הוא מתייחס לחרויות שליליות, כמו החרות מעינויים או עבדות,
כמו גם לחרויות חיוביות,
כמו החרות לנוע ולמגורים.
הוא מכיל זכויות אזרחיות ופוליטיות בסיסיות,
כמו החרות להבעה, לדת. או לאספה שקטה,
כמו גם לזכויות חברתיות, כלכליות, ותרבותיות,
כמו הזכות לחינוך
והזכות לבחור בחופשיות את המקצוע
ולקבל תשלום ולקבל יחס הוגן.
ההכרזה לא לוקחת צד בנוגע לאיזו זכות חשובה יותר,
ומתעקשת על האוניברסליות שלהן,
על חוסר החלוקה שלהן,
ותלות פנימית.
ובעשורים האחרונים, חוק זכויות האנוש הבין לאומי גדל,
העמיק את ההבנה של מהן זכויות אנוש,
ואיך להגן עליהן טוב יותר.
אז אם העקרונות האלו כל כך מפותחים,
אז למה זכויות אנוש מופרות ומתעלמים מהן שוב ושוב
בכל העולם?
הבעיה באופן כללי היא שזה לא קל בכלל
לאכוף אוניברסלית את הזכויות האלו או להעניש את מפיריהן.
ה UDHR עצמה, למרות היותה בעלת סמכות גדולה וכבוד,
היא הכרזה, לא חוק קשיח.
אז כשמדינות יחידות מפרות אותו,
המנגנון לטפל בהפרות האלו חלש.
לדוגמה, הגופים העיקריים בתוך האו"ם שאחראים להגן על זכויות האדם
בעיקר מנטרים וחוקרים הפרות,
אבל הם לא יכולים לאכוף על מדינות, נגיד, לשנות מדיניות או לפצות נפגעים.
לכן כמה מבקרים אומרים שזה נאיבי לשקול זכויות אדם כנתונות
בעולם בו אינטרסים מדינתיים מחזיקים כל כך הרבה כוח.
המבקרים גם מפקפקים באוניברסליות של זכויות האדם
ומדגישים שההתפתות שלהן
הונחתה בכבדות על ידי מספר קטן של מדינות מערביות בעיקר
בניגוד להכללה.
התוצאה?
הטיה כללית לטובת חרויות אזרחיות פוליטיות
מעל זכויות סוציאליות פוליטיות
ושל זכויות הפרט מעבר לזכויות קולקטיביות או קבוצתיות.
אחרים יגנו על חוקי זכויות אדם אוניברסלים
ויפנו לתפקיד החיובי שיש להם על קביעת סטנדרטים בין לאומיים
ועוזר לפעילים בקמפיינים שלהם.
הם גם מצביעים
שלא כל כל מכשירי זכויות האדם הבין לאומיים הם חסרי כוח.
לדוגמה, הועידה הארופאית לזכויות אדם הקימה בית משפט
בו חברות 47 מדינות והאזרחים שלהן יכולים להעלות תיקים.
בית המשפט מוציא החלטות מחייבות שכל מדינה חברה חייבת לצייט להן.
חוק זכויות האנוש מתפתח כל הזמן
כמו הדעות שלנו וההגדרות של מה זכויות האדם הבסיסיות צריכות להיות.
לדוגמה, כמה בסיסית או חשובה היא הזכות לדמוקרטיה
או להתפתחות?
וכשהחיים שלנו נהפכים לדיגיטליים יותר,
האם צריכה להיות זכות לגישה לאינטרנט?
זכות לפרטיות דיגיטלית?
מה אתם חושבים?