Kad biju maza, es domāju, ka mana valsts ir labākā visā pasaulē.
Un es uzaugu, dziedot dziesmu "Mums pasaulē nav, ko apskaust."
Un es ļoti lepojos.
Skolā es veltīju daudz laika studijām par Kimu Irsenu,
bet mēs neko daudz neapguvām par pasauli ārpusē,
izņemot to, ka Amerika, Dienvidkoreja un Japāna ir ienaidnieki.
Kaut arī es bieži prātoju par ārpasauli,
es domāju, ka visu dzīvi nodzīvošu Ziemeļkorejā,
līdz pēkšņi viss mainījās.
Kad man bija septiņi gadi, es pirmo reizi redzēju publisku nāvessoda izpildi.
Bet es domāju, ka mana dzīve Ziemeļkorejā bija normāla.
Mana ģimene nebija nabadzīga,
un es pati nekad nebiju cietusi badu.
Bet kādu dienu 1995. gadā, mana māte pārnesa mājās vēstuli
no darbabiedres māsas.
Tajā bija teikts: "Kad jūs šo lasīsiet,
mūsu piecu cilvēku ģimenes vairs šajā pasaulē nebūs,
jo mēs neesam ēduši pēdējās trīs nedēļas.
Mēs visi guļam uz grīdas,
un mūsu ķermeņi ir tik vāji, ka mēs gaidām nāvi."
Es biju ļoti satriekta.
Toreiz es pirmo reizi dzirdēju, ka cilvēki manā valstī cieš.
Drīz pēc tam, ejot garām vilciena stacijai,
es redzēju ko tik šausmīgu, ka līdz pat šai dienai to nespēju aizmirst.
Mirusi sieviete gulēja uz zemes,
un novārdzis bērns viņas apskāvienos
bezpalīdzīgi vērās mātes sejā.
Bet neviens viņiem nepalīdzēja,
jo visi bija aizņemti ar rūpēm par sevi un savu ģimeni.
Milzīgs bads piemeklēja Ziemeļkoreju 1990. gadu vidū.
Tā rezultātā no bada mira vairāk nekā miljons ziemeļkorejiešu,
un daudzi izdzīvoja tikai tādēļ, ka ēda zāli, kukaiņus un koku mizu.
Elektrības piegādes pārrāvumi arī kļuva arvien biežāki,
tāpēc naktī man apkārt viss bija pilnīgi tumšs,
izņemot gaismas jūru Ķīnas pusē,
kas bija turpat pāri upei no manas mājas.
Es allaž prātoju, kāpēc viņiem bija gaisma, bet mums ne.
Šajā satelītattēlā redzama Ziemeļkoreja naktī,
salīdzinot ar kaimiņvalstīm.
Šī upe ir Amnokgana,
kas ir daļa no robežas starp Ziemeļkoreju un Ķīnu.
Kā redzat, upe dažviet ir ļoti šaura,
kas ļauj ziemeļkorejiešiem slepus to šķērsot.
Bet daudzi iet bojā.
Dažreiz es redzēju līķus peldam lejup pa straumi.
Es nevaru neko daudz izpaust par to, kā es pametu Ziemeļkoreju,
varu tikai minēt to, ka briesmīgajos bada gados
mani nosūtīja uz Ķīnu dzīvot pie attāliem radiem.
Bet es domāju, ka no ģimenes būšu šķirta tikai īsu laiku.
Es nevarēju iedomāties,
ka atkal kopā dzīvosim tikai pēc 14 gadiem.
Ķīnā man kā jaunai meitenei bez ģimenes dzīve bija grūta.
Man nebija ne jausmas,
kas mani kā ziemeļkorejiešu bēgli sagaida.
Bet drīz es sapratu, ka tas ir ne tikai ārkārtīgi grūti,
bet arī ļoti bīstami,
jo ziemeļkorejiešu bēgļus Ķīna uzskata par nelegāliem imigrantiem.
Tā es dzīvoju pastāvīgās bailēs, ka manu identitāti atklās
un mani repatriēs uz Ziemeļkoreju, kur mani gaidīs šausmīgs liktenis.
Kādu dienu mans ļaunākais murgs piepildījās –
mani noķēra Ķīnas policija
un aizveda uz policijas iecirkni nopratināšanai.
Kāds bija nosūdzējis, ka esmu ziemeļkorejiete,
tāpēc viņi pārbaudīja manu ķīniešu valodas prasmi
un uzdeva milzum daudz jautājumu.
Es biju pārbijusies.
Es domāju, ka mana sirds pārsprāgs.
Ja kaut kas šķistu nedabisks, mani ieslodzītu un repatriētu.
Es domāju, ka mana dzīve ir galā.
Bet man izdevās apvaldīt savas emocijas
un atbildēt uz jautājumiem.
Pēc iztaujāšanas
viens no policistiem teica kādam citam:
"Šis ir viltus ziņojums. Viņa nav ziemeļkorejiete."
Un viņi atlaida mani. Tas bija brīnums.
Daži ziemeļkorejieši meklē patvērumu ārzemju vēstniecībās Ķīnā.
Bet daudzus noķer Ķīnas policija
un repatriē.
Šīm meitenēm smaidīja veiksme.
Kaut arī viņas noķēra,
vēlāk viņas atbrīvoja pēc spēcīga starptautiskā spiediena.
Šiem ziemeļkorejiešiem tik ļoti nepaveicās.
Katru gadu Ķīnā notver milzīgu skaitu ziemeļkorejiešu
un repatriē uz Ziemeļkoreju,
kur viņus var spīdzināt, ieslodzīt vai publiski sodīt ar nāvi.
Kaut arī man laimējās izkļūt ārā,
daudzi citi ziemeļkorejieši šādu veiksmi nepiedzīvo.
Ir traģiski, ka ziemeļkorejiešiem jāslēpj sava identitāte
un smagi jācīnās par izdzīvošanu.
Pat iemācoties jaunu valodu un iestājoties darbā,
viņu pasaule vienā mirklī var apgriezties kājām gaisā.
Tāpēc pēc desmit gadu identitātes slēpšanas,
es nolēmu riskēt un doties uz Dienvidkoreju.
Un es atkal sāku jaunu dzīvi.
Dzīves uzsākšana Dienvidkorejā
bija daudz grūtāka, nekā biju gaidījusi.
Dienvidkorejā ļoti svarīga bija angļu valoda,
tāpēc man bija jāsāk mācīties trešā valoda.
Es arī sapratu, ka starp dienvidiem un ziemeļiem pastāv liela plaisa.
Mēs visi esam korejieši, bet iekšēji
esam kļuvuši ļoti dažādi 67 šķirtības gadu laikā.
Mani pat piemeklēja identitātes krīze.
Vai es esmu dienvidkorejiete vai tomēr ziemeļkorejiete?
No kurienes es esmu? Kas es esmu?
Pēkšņi nebija vairs zemes, ko es ar lepnumu varētu dēvēt par savējo.
Kaut arī pierast pie dzīves Dienvidkorejā nebija viegli,
es izveidoju plānu un sāku gatavoties universitātes iestājeksāmeniem.
Kad sāku aprast ar savu jauno dzīvi,
es saņēmu šokējošu telefona zvanu.
Ziemeļkorejas varasiestādes bija pārtvērušas naudu,
ko sūtīju savai ģimenei,
un par sodu manu ģimeni piespiedu kārtā pārcels
uz kādu attālu lauku novadu.
Viņiem steidzami bija jābēg.
Tāpēc es sāku plānot, kā palīdzēt viņiem izbēgt.
Ziemeļkorejiešiem ir jāmēro neticami gari attālumi
ceļā uz brīvību.
Ir gandrīz neiespējami šķērsot robežu
starp Ziemeļkoreju un Dienvidkoreju.
Tāpēc ironiskā kārtā es lidoju atpakaļ uz Ķīnu
un devos uz Ziemeļkorejas robežu.
Mana ģimene neprata ķīniešu valodu,
tāpēc man viņi kaut kā bija jāpavada pa vairāk nekā 3000 kilometru garo ceļu
cauri Ķīnai un Dienvidaustrumāzijai.
Ceļš ar autobusu aizņēma nedēļu,
un mūs gandrīz notvēra vairākas reizes.
Vienreiz mūsu autobusu apturēja un pārbaudīja kāds ķīniešu policists.
Viņš savāca visas identitātes kartes
un sāka iztaujāt.
Tā kā mana ģimene neprata ķīniešu valodu,
es domāju, ka viņus arestēs.
Kad ķīniešu policists viņiem tuvojās,
es pēkšņi piecēlos un viņam teicu,
ka šie ir kurlmēmi cilvēki, ko es pavadu.
Viņš ar aizdomām palūkojās manī,
bet par laimi noticēja.
Mēs tikām līdz Laosas robežai.
Bet man bija jāiztērē gandrīz visa nauda,
lai piekukuļotu Laosas robežsargus.
Bet pat tad, kad bijām tikuši pāri robežai,
manu ģimeni arestēja un ieslodzīja par nelegālu robežas šķērsošanu.
Kad biju samaksājusi soda naudu un kukuli,
viņus pēc mēneša atbrīvoja.
Bet drīz vien viņus arestēja atkal Laosas galvaspilsētā.
Tas bija viens no manas dzīves grūtākajiem brīžiem.
Es biju darījusi visu, lai mana ģimene izkļūtu brīvībā,
un mēs bijām tik tuvu,
bet viņus ieslodzīja cietumā,
pavisam netālu no Dienvidkorejas vēstniecības.
Es staigāju turp un atpakaļ starp imigrācijas iestādi
un policijas iecirkni,
izmisīgi cenšoties dabūt viņus ārā,
bet man vairs nebija naudas kukulim un soda naudai.
Es zaudēju visas cerības.
Tajā brīdī es izdzirdēju kāda vīrieša balsi:
"Kas noticis?"
Es biju pārsteigta, ka pilnīgi svešam cilvēkam nebija vienalga.
Lauzītā angļu valodā un ar vārdnīcas palīdzību
es izskaidroju situāciju, un vīrietis nevilcinoties devās uz bankomātu
un samaksāja atlikušo naudu par manu ģimeni
un diviem citiem ziemeļkorejiešiem, lai izkļūtu no apcietinājuma.
Es no visas sirds pateicos viņam un jautāju:
"Kāpēc jūs man palīdzat?"
"Es nepalīdzu jums," viņš teica.
"Es palīdzu ziemeļkorejiešu tautai."
Es sapratu, ka šis ir simbolisks brīdis manā dzīvē.
Laipnais svešinieks simbolizēja jaunu cerību man un ziemeļkorejiešiem,
kad mums to visvairāk vajadzēja.
Un viņš man parādīja, ka svešinieku laipnība
un starptautiskās sabiedrības atbalsts
patiešām ir cerību stars, kas mums, ziemeļkorejiešiem, vajadzīgs.
Visbeidzot pēc ilgā ceļojuma
mana ģimene atkal bija kopā Dienvidkorejā.
Bet nokļūšana brīvībā ir tikai pusceļš.
Daudzi ziemeļkorejieši ir šķirti no ģimenēm,
un, ierodoties citā valstī,
dzīvi uzsāk bez naudas vai gandrīz bez tās.
Tāpēc starptautiskā sabiedrība var palīdzēt mums
ar izglītību, angļu valodas apmācību, darba apmācību un tā tālāk.
Mēs arī varam kalpot par tiltu
starp cilvēkiem Ziemeļkorejā un ārpasauli.
Jo daudzi no mums uztur saikni ar tur palikušajiem ģimenes locekļiem,
un mēs sūtam informāciju un naudu,
kas palīdz mainīt Ziemeļkoreju no iekšienes.
Man ir veicies, jo dzīvē esmu saņēmusi daudz palīdzības un iedvesmas.
Tāpēc es vēlos sniegt centīgiem ziemeļkorejiešiem
iespēju gūt panākumus ar starptautisku atbalstu.
Esmu pārliecināta, ka redzēsiet arvien vairāk ziemeļkorejiešu,
kas gūst panākumus visā pasaulē,
ieskaitot TED skatuvi.
Paldies.
(Aplausi)