כשהייתי קטנה,
חשבתי שארצי היא הארץ הכי טובה בעולם.
גדלתי עם השיר "אין במה לקנא"
והייתי מאד גאה.
בבית הספר הקדשנו זמן רב
ללימוד ההיסטוריה של קים איל סונג,
אך לא למדנו הרבה על שאר העולם,
פרט לכך שאמריקה, דרום קוריאה ויפן הן האויבות.
למרות שלעתים קרובות תהיתי לגבי העולם שבחוץ,
חשבתי שוודאי אחיה כל חיי בצפון קוריאה
עד שלפתע הכל השתנה.
כשהייתי בת 7, ראיתי לראשונה בחיי הוצאה פומבית להורג,
אבל חשבתי שחיי בצפון קוריאה הם נורמליים.
משפחתי לא היתה עניה,
ואני עצמי מעולם לא חוויתי רעב.
אבל יום אחד, ב-1995, אמי הביאה הביתה מכתב
מאחותה של פועלת אחרת.
היה כתוב בו: "כשתקראו את זה, כל חמשת בני משפחתי
כבר לא יהיו בחיים,
כי לא אכלנו דבר מזה שבועיים.
אנו שרועים ביחד על הרצפה,
וגופינו כה חלשים, עד שאנו מוכנים למות."
הייתי כל-כך מזועזעת.
כך נודע לי בפעם הראשונה
שאנשים בארצי סובלים.
מעט אחר-כך, כשחלפתי על פני תחנת רכבת,
ראיתי משהו איום ונורא
שאינני יכולה למחוק מזכרוני.
אשה ללא רוח-חיים שכבה על הקרקע,
ובזרועותיה ילד שסובל מתת-תזונה
ובוהה בחוסר-אונים בפניה של אמו.
אך איש לא עזר להם, כי כולם היו מרוכזים
בדאגה לעצמם ולמשפחותיהם.
רעב גדול היכה בצפון קוריאה באמצע שנות ה-90.
בסופו של דבר, יותר ממיליון צפון קוריאנים
מתו ברעב, ורבים נותרו בחיים
הודות לכך שאכלו עשב, חרקים וקליפת עצים.
הפסקות חשמל נעשו גם הן תכופות יותר ויותר,
ובלילה, הכל סביבי היה חשוך לגמרי
פרט לים האורות של סין,
ממש מעבר לנהר, מול ביתי.
תמיד תהיתי, איך זה שלהם יש אור ולנו אין.
זאת תמונת לוויין שמראה את צפון קוריאה בלילה
בהשוואה לשכנותיה.
זהו נהר אמרוק,
שמהווה חלק מהגבול
בין צפון קוריאה לסין.
כפי שאתם רואים, הנהר עשוי להיות צר למדי
בנקודות מסוימות, ולאפשר לצפון קוריאנים לחצות בחשאי.
אך רבים מתו.
מידי פעם ראיתי גופות צפות בנהר.
אינני יכולה לחשוף פרטים רבים על אופן יציאתי מצפון קוריאה,
אלא רק לומר שבמהלך שנות הרעב המכוערות
נשלחתי לסין כדי לחיות אצל קרובי-משפחה רחוקים.
אבל חשבתי
שמפרידים אותי ממשפחתי רק לזמן קצר.
לא העליתי על דעתי
שיעברו 14 שנים לפני שנחזור לחיות ביחד.
בסין היה קשה לי לחיות כנערה בלי משפחתי.
לא היה לי מושג איך ייראו החיים
כפליטה צפון קוריאנית,
אבל במהרה נוכחתי לדעת שזה לא רק קשה עד קיצוניות,
אלא גם מאד מסוכן,
כי הפליטים הצפון קוריאניים נחשבים בסין
כמהגרים לא-חוקיים.
כך שחייתי בפחד מתמיד
שמא זהותי תיחשף,
ויחזירו אותי למולדתי, לגורל נורא
בצפון קוריאה.
יום אחד התגשם הסיוט הנורא ביותר שלי,
כשנתפסתי בידי המשטרה הסינית
והובאתי לחקירה בתחנת המשטרה.
מישהו האשים אותי בכך שאני צפון קוריאנית,
אז הם בחנו את כישורי בשפה הסינית
ושאלו אותי המון שאלות.
הייתי כה מבוהלת;
חשבתי שלבי עומד להתפוצץ.
אם משהו לא ייראה טבעי, אושלך לכלא
ואוחזר למולדתי.
חשבתי שבא הקץ לחיי,
אבל הצלחתי להשתלט על כל הרגשות ולכלוא אותם בפנים,
ולענות על השאלות.
לאחר שסיימו לחקור אותי,
פקיד אחד אמר לחברו,
"זה היה דיווח מזויף.
היא לא צפון קוריאנית."
והם שחררו אותי. זה היה נס.
יש בסין צפון קוריאנים שמבקשים מקלט
בשגרירויות זרות,
אבל רבים נתפסים ע"י משטרת סין
ומוחזרים לארצם.
לנערות האלה התמזל המזל.
למרות שנלכדו,
בסופו של דבר הן שוחררו
בעקבות לחץ בינלאומי כבד.
לצפון קוריאנים האלה לא היה מזל כזה.
בכל שנה נתפסים אינספור צפון קוריאנים בסין
ומוחזרים לצפון קוריאה,
שם מענים וכולאים אותם,
או מוציאים אותם להורג בפומבי.
למרות שהיה לי מזל רב והצלחתי לצאת משם,
צפון קוריאנים רבים לא היו כה ברי-מזל.
זה נורא שצפון קוריאנים נאלצים להסתיר את זהותם
ולהיאבק קשה כל-כך רק כדי לשרוד.
גם אחרי שלמדו שפה חדשה ומצאו עבודה,
כל עולמם יכול להתהפך תוך שניה אחת.
מסיבה זו, אחרי שבמשך 10 שנים הסתרתי את זהותי,
החלטתי להסתכן ולנסוע לדרום קוריאה,
והתחלתי שם שוב בחיים חדשים.
ההגעה לדרום קוריאה היוותה אתגר גדול בהרבה
מכפי שחשבתי.
בדרום קוריאה היה חשוב מאד לדעת אנגלית,
אז היה עלי להתחיל ללמוד את השפה השלישית שלי.
ונוכחתי גם לדעת שיש הבדל גדול
בין הצפון לדרום.
כולנו קוריאנים, אבל בפנים,
נעשינו שונים מאד
עקב 67 שנים של חלוקה.
עברתי אפילו משבר זהות.
האם אני דרום קוריאנית או צפון קוריאנית?
מאין אני? מי אני?
פתאום לא היתה לי ארץ
שיכולתי לכנותה "מולדת".
למרות שההסתגלות לחיים בדרום קוריאה לא היתה קלה,
היתה לי תכנית.
התחלתי ללמוד לקראת בחינת הכניסה לאוניברסיטה.
בדיוק כשהתחלתי להתרגל לחיי החדשים,
קיבלתי שיחת טלפון איומה.
הרשויות הצפון קוריאניות
תפסו סכום כסף ששלחתי למשפחתי,
וכעונש, משפחתי עמדה לצאת
לגלות כפויה
במקום נידח בכפר.
היה עליהם לצאת במהירות,
אז התחלתי לתכנן איך לעזור להם להימלט.
הצפון קוריאנים צריכים לעבור מרחקים עצומים
בדרך לחופש.
כמעט בלתי-אפשרי לחצות את הגבול
בין צפון קוריאה לדרום קוריאה,
אז למרבה האירוניה עליתי על טיסה חזרה לסין
ויצאתי אל הגבול עם צפון קוריאה.
היות שמשפחתי לא דיברה סינית,
היה עלי להוביל אותם
איכשהו, על פני יותר מ-3,200 ק"מ דרך סין
ואל דרום מזרח אסיה.
המסע באוטובוס ארך שבוע,
ופעמים מספר כמעט ונתפסנו.
בפעם אחת האוטובוס נעצר,
ועלה עליו קצין משטרה סיני.
הוא לקח מכולם תעודות זהות,
והחל לשאול אותם שאלות.
היות שמשפחתי לא הבינה סינית,
חשבתי שוודאי יעצרו אותם.
כשהקצין הסיני התקרב למשפחתי,
נעמדתי מתוך דחף פתאומי, ואמרתי לו,
שהם חרשים-אילמים
שאני בת-הלוויה שלהם.
הוא הביט בי בחשד,
אך למזלי האמין לי.
הגענו עד לגבול עם לאוס.
אבל נאלצתי להוציא כמעט את כל כספי
כדי לשחד את משמר הגבול בלאוס.
אך אפילו אחרי שעברנו את הגבול,
משפחתי נעצרה והושלכה לכלא
בגין מעבר גבול לא-חוקי.
אחרי ששילמתי את הקנס והשוחד,
משפחתי שוחררה אחרי חודש,
אך מיד אחר כך, משפחתי שוב נעצרה ונכלאה
בעיר הבירה של לאוס.
זו היתה אחת מנקודות השפל של חיי.
עשיתי הכל כדי להביא את משפחתי אל החופש,
והיינו כה קרובים,
אבל משפחתי הושלכה לכלא
במרחק קצר משגרירות דרום קוריאה.
התרוצצתי הלוך ושוב בין משרד ההגירה
לבין תחנת המשטרה,
בנסיונות נואשים לשחרר את משפחתי,
אבל כבר לא היה לי מספיק כסף
לשלם שוחד או קנסות.
נואשתי מכל תקווה.
באתו רגע שמעתי קול גבר שואל אותי,
"מה קרה?"
הייתי כה מופתעת
מכך שלזר גמור איכפת מספיק כדי להתעניין,
ובאנגלית הרצוצה שלי, ובעזרת מילון,
הסברתי את המצב, ומבלי להסס,
האיש ניגש לכספומט
ושילם את יתרת הכסף כדי שמשפחתי
ועוד שני צפון קוריאנים ישוחררו מהכלא.
הודיתי לו מקרב לבי, ושאלתי אותו,
"מדוע אתה עוזר לנו?"
"אני לא עוזר לכם," הוא אמר.
"אני עוזר לעם הצפון קוריאני."
הבנתי שזהו רגע סמלי בחיי.
הזר הנדיב סימל תקווה חדשה עבורי
ועבור העם הצפון קוריאני, בשעה בה הכי נזקקנו לה,
והוא הוכיח לי שנדיבות ליבם של זרים
ותמיכתה של הקהילה הבינלאומית
הם באמת קרני התקווה שאנו, העם הצפון הקוריאני, צריכים.
בסופו של דבר, לאחר מסע ארוך,
משפחתי ואני שבנו והתאחדנו בדרום קוריאה,
אבל ההגעה אל החופש היא רק מחצית הקרב.
צפון קוריאנים רבים מופרדים ממשפחותיהם,
וכשהם מגיעים לארץ חדשה,
הם מתחילים מחדש עם מעט כסף, או בלי כלום.
לכן אנו יכולים להיעזר בקהילה הבינלאומית
בתחום החינוך, לימוד השפה האנגלית,
הכשרה מקצועית ועוד.
אנו יכולים גם לשמש כגשר
בין העם שנמצא בצפון קוריאה
לבין שאר העולם,
כי רבים מאיתנו שומרים על קשר
עם בני משפחותינו, שעדיין נמצאים בפנים,
ואנו שולחים מידע וכסף
שעוזרים לשנות את צפון קוריאה מבפנים.
הייתי כה ברת-מזל שזכיתי לעזרה כה רבה
ולהשראה בחיי,
ולכן ברצוני להעניק תקווה לצפון קוריאנים
הזדמנות לשגשג
בעזרת תמיכה בינלאומית.
אני בטוחה שתראו יותר ויותר
צפון קוריאנים מצליחים בכל רחבי העולם,
כולל על בימת TED.
תודה לכם.
[מחיאות כפיים]