Som lille
troede jeg at mit land var det bedste i verden,
og jeg voksede op med en sang kaldet "Intet at misunde".
Og jeg var meget stolt.
I skolen brugte vi meget tid på,
at studere Kim Il-Sungs historie,
men vi lærte aldrig meget om verden udenfor,
undtagen at Amerika, Sydkorea og Japan var fjenderne.
Selvom jeg ofte spekulerede på verden udenfor,
var jeg sikker på, at jeg skulle leve hele mit liv i Nordkorea,
indtil alt pludselig ændrede sig.
Da jeg var 7 år gammel, så jeg min første offentlige henrettelse,
men jeg troede at mit liv i Nordkorea var almindeligt.
Min familie var ikke fattig,
og jeg havde aldrig selv oplevet sult.
Men så en dag i 1995 kom min mor hjem med et brev
fra en kollegas søster.
Der stod: "Når du læser dette, har alle fem familiemedlemmer
forladt denne verden,
fordi vi ikke har spist de sidste fjorten dage.
Vi ligger alle på gulvet sammen,
og vores kroppe er så svage. Vi er klar til at dø."
Jeg var så chokeret.
Det var første gang jeg hørte
at der var folk, som led, i mit land.
Kort tid efter da jeg gik forbi togstationen,
så jeg noget forfærdeligt,
som jeg ikke kan slette fra min hukommelse.
Der lå en livløs kvinde på jorden,
mens det udsultede barn i hendes arme
kun stirrede hjælpeløst på sin mors ansigt.
Men ingen hjalp dem, fordi de selv var så fokuserede
på, at tage sig af dem selv og deres familier.
En stor hungersnød ramte Nordkorea i midt-90'erne.
I sidste ende havde mere end en million nordkoreanere
mistet livet under hungersnøden, og mange overlevede kun
ved at spise græs, insekter og bark fra træerne.
Strømsvigt blev også mere og mere almindelige,
så jeg var indhyllet i total mørke om natten
med untagelse af lyshavet i Kina
på den anden side af floden tæt ved mit hjem.
Jeg undrede mig over, hvorfor de havde lys, når vi ikke havde.
Det her er et sattelitbillede af Nordkorea om natten
sammenlignet med dets naboer.
Det her er floden Amrok,
som tjener som en del af grænsen
mellem Nordkorea og Kina
Som I kan se, kan floden være meget smal visse steder,
så Nordkoreanere kan krydse floden i al hemmelighed.
Men mange dør.
Nogle gange så jeg lig drive ned ad floden.
Jeg kan ikke afsløre mange detaljer om min flugt fra Nordkorea.
Jeg kan kun sige, at jeg under de hårdeste år af hungersnøden
blev sendt til Kina for at bo hos nogle fjerne slægtninge.
Jeg troede kun,
at jeg ville være væk fra min famiie i kort tid.
Jeg kunne aldrig have drømt
at det ville tage 14 år før vi kunne bo sammen.
I Kina var det svært at klare sig som ung pige uden min familie.
Jeg havde ingen anelse om, hvordan livet ville være
som Nordkoreansk flygtning,
men jeg lærte hurtigt, at det ikke kun er ekstremt svært,
men også meget farligt,
eftersom Nordkoreanske flygtninge i Kina
ses som illegale immigranter.
Så jeg levede i konstant frygt for,
at min identitet skulle blive afsløret,
og jeg ville blive sendt hjem til en grufuld skæbne
hjemme i Nordkorea.
En dag gik mit værste mareridt i opfyldelse,
da jeg blev anholdt af Kinesisk politi
og taget til politistationen til afhøring.
Nogen havde anklaget mig for at være Nordkoreaner,
så de vurderede mine kinesiske sprogkundskaber
og stillede mig tonsvis af spørgsmål.
Jeg var så bange.
Jeg troede mit hjerte ville eksplodere.
Hvis noget som helst virkede unaturligt, kunne jeg blive fængslet
og hjemsendt.
Jeg troede mit liv var forbi,
men jeg formåede at kontrollere alle mine følelser
og besvare spørgsmålene.
Da de var færdige med at stille spørgsmål,
sagde en betjent til en anden:
"Det var en falsk anmeldelse.
Hun er ikke nordkoreaner."
Så lod de mig gå. Det var et mirakkel
Nogle nordkoreanere i Kina søger asyl
i udenlandske ambassader,
men mange kan blive fanget af Kinesisk politi
og hjemsendt.
Disse piger var så heldige.
Selvom de blev arresteret,
blev de til sidst løsladt,
grundet stort internationalt pres.
Disse nordkoreanere var ikke lige så heldige.
Hvert år arresteres utallige nordkoreanere i Kina
og bliver hjemsendt til Nordkorea,
hvor de kan blive tortureret, fængslet
eller henrettet offentligt.
Selv om jeg var så heldig at undslippe,
har mange nordkoreanere ikke været lige så heldige.
Det er tragisk at nordkoreanere er nødt til at skjule deres identiteter
og kæmpe så hårdt for bare at overleve.
Selv efter at have lært et nyt sprog og fået et job,
kan hele deres verden blive vendt på hovedet på et øjeblik.
Det var derfor, at jeg efter at have skjult min identitet i 10 år
besluttede mig for at løbe risikoen og rejse til Sydkorea,
og begynde et nyt liv endnu en gang.
Det at finde sig til rette i Sydkorea var meget mere udfordrende
end jeg havde forventet.
Engelsk var meget vigtigt i Sydkorea,
så jeg måtte begynde at lære mit tredje sprog.
Jeg oplevede også at der var stor forskel
på Nord- og Sydkorea.
Vi er allesammen koreanere, men indeni
er vi blevet meget forskellige
efter 67 års splittelse.
Jeg gik også igennem en identitetskrise.
Er jeg sydkoreaner eller nordkoreaner?
Hvor er jeg fra? Hvem er jeg?
Pludselig var der intet land,
som jeg med stolthed kunne kalde mit eget.
Selvom det var svært at tilpasse sig livet i Sydkorea,
havde jeg en plan.
Jeg begyndte at læse op til universitetets adgangseksamen.
Midt i, at jeg var ved at vænne mig til mit nye liv,
modtog jeg et chokerende telefonopkald.
De nordkoreanske myndigheder
havde opdaget nogle penge som jeg havde sendt til min familie,
og som straf skulle min familie
med magt forflyttes
til et isoleret sted på landet.
De skulle ud af landet hurtigt,
så jeg begyndte at lægge en flugtplan for dem.
Nordkoreanere er nødt til at rejse utroligt langt
på vejen mod friheden.
Det er næsten umuligt at krydse grænsen
mellem Nord- og Sydkorea,
så jeg fløj tilbage til Kina
og tog i retning af grænsen til Nordkorea.
Eftersom min familie ikke kunne tale Kinesisk,
var jeg nødt til at lede dem
mere end 3.000 km gennem Kina
og så ind i Sydøstasien.
Rejsen med bus tog en uge,
og vi blev næsten fanget flere gange.
Én gang blev vores bus stoppet
og en kinesisk pilitibetjent steg på.
Han tog alles id-kort,
og begyndte at udspørge dem.
Siden min familie ikke kunne forstå kinesisk,
var jeg overbevist om at de ville blive anholdt.
Da den kinesiske betjent nærmede sig min familie,
rejste jeg mig impulsivt op og fortalte ham
at det var en gruppe døvstumme
som jeg tog mig af.
Han kiggede mistænksomt på mig,
men heldigvis troede han på mig.
Vi kom hele vejen til grænsen til Laos
men jeg blev nødt til at bruge næsten alle mine penge
på at bestikke grænsevagterne i Laos.
Men da vi kom over grænsen,
blev min familie alligevel arresteret og fængslet
for ulovlig indvandring.
Efter jeg betalte kaution og bestikkelse,
blev min familie løsladt i en måned,
men kort tid efter blev min familie anholdt og fængslet igen
i Laos' hovedstad.
Det var en af de laveste perioder i mit liv.
Jeg gjorde alt hvad jeg kunne for at befri min familie.
Vi var så tæt på,
men min familie blev smidt i fængsel
ikke langt fra den sydkoreanske ambassade.
Jeg gik frem og tilbage mellem immigrationskontoret
og politistationen,
og prøvede desperat at få min familie ud,
men jeg havde ikke penge nok
til at betale mere bestikkelse eller kaution.
Jeg mistede alt håb.
Det øjeblik hørte jeg en mands stemme spørge:
"Hvad er der galt?"
Jeg var så overrasket
over at en fuldkommen fremmed overhovedet gad spørge.
På mit gebrokne engelsk og med en ordbog
forklarede jeg situationen, og uden at tøve
gik manden hen til en hæveautomat
og betalte hvad der manglede for at min familie
og to andre nordkoreanere kunne komme ud af fængslet.
Jeg takkede ham af hele mit hjerte og spurgte:
"Hvorfor hjælper du mig?"
"Jeg hjælper ikke dig," sagde han
"Jeg hjælper det nordkoreanske folk."
Jeg indså at det var et symbolsk øjeblik i mit liv.
Den barmhjertige fremmede symboliserede et nyt håb for mig
og det nordkoreanske folk i vores yderste nød,
og han viste mig hvor barmhjertige fremmede kan være
og tilslutningen fra det internationale fællesskab
er i sandhed de stråler af håb, vi nordkoreanere har brug for.
Til sidst efter vores lange rejse
blev min familie og jeg genforenet i Sydkorea,
men vejen til frihed er kun halvdelen af kampen.
Mange nordkoreanere er stadig skilt fra deres familier,
og når de kommer til et nyt land,
begynder de med få eller ingen penge.
Så vi kan få glæde af støtte fra det internationale fællesskab
til uddannelse, engelskundervisning,
jobtræning og mere.
Vi kan også fungere som en bro
mellem befolkningen inde i Nordkorea
og omverden,
fordi mange af os holder kontakten
med familiemedlemmer, som stadig er derinde,
og vi sender information og penge,
som hjælper til at ændre Nordkorea indefra.
Jeg har været meget heldig og modtaget så meget hjælp
og inspiration i mit liv,
så jeg ønsker at hjælpe med til at give nordkoreanere
en chance for at trives
med international støtte.
Jeg er sikker på at man vil se flere og flere
nordkoreanere sejre i hele verden
inklusive TED-scenen.
Tak.
(Bifald)