Det her er James Risen.
I kender ham måske som Pulitzer-vindende journalist
fra New York Times.
Lang tid før Edward Snowden var et kendt navn.
Skrev Risen en bog Hvor han afdækkede
den ulovlige telefonaflytning som NSA foretager af amerikanere.
Det er dog et andet kapitel i den bog
som måske har en endnu større betydning.
I det, beskriver han en katastrofal amerikansk efterretningsoperation
hvor CIA helt bogstaveligt gav Iran
tegningerne til atombomber.
Hvis det lyder sindssygt, så læs det.
Det er en utrolig historie.
Ved i hvem der ikke kunne lide kapitlet?
Den amerikanske regering.
I næsten ti år bagefter
blev Risen undersøgt af regeringen
og blev af anklagere afkrævet, at vidne imod
en af hans påståede kilder.
I den proces blev han eksemplet på et mønster fra den amerikanske regering
af at retsforfølge whistleblowers og spionere på journalister.
Det første tillæg til forfatningen
giver pressen ret til at udgive hemmelig information af almen interesse.
men det er umuligt at bruge den ret hvis medierne ikke kan samle oplysninger
og beskytte identiteterne på de modige mænd og kvinder
som deler oplysningerne.
Så da regeringen bankede på,
gjorde Risen hvad mange journalister har gjort før:
Han nægtede
og sagde han hellere ville fængsles
så fra 2007 til 2015
levede Risen under truslen af at blive sat i fængsel.
Indtil, bare dage før retssagen, hvor noget mærkeligt skete.
pludseligt, efter i årevis at påstå at det var vitalt for deres sag,
droppede regeringen alle krav til Risen
Det viser sig, i den elektroniske overvågningsalder,
er der meget få gemmesteder for journalister og deres kilder
og i stedet for at prøve og fejle i at få Risen til at vidne,
kunne de få hans digitale spor til at vidne imod ham istedet.
Så fuldstændigt i hemmelighed og uden hans accept,
fik anklagerne Risens telefonoplysninger.
De fik hans email, hans finans- og bankoplysninger,
hans kredit oplysninger,
selv rejseoplysninger med en liste over ture han havde taget.
Det var disse oplysninger de brugte til at dømme Jeffrey Sterling
Risens påståede kilde og CIA whistleblower.
Desværre er det kun en sag af mange,
præsident Obama blev valgt på at beskytte whistleblowers
og istedet, har hans justitsministerium retsforfulgt flere
end alle andre administrationer tilsammen.
Man kan se hvordan det er et problem,
specielt fordi regeringen betragter meget af hvad den gør som hemmeligt
Siden 11. September er næsten alle sikkerhedshistorier
kommet fra at en whistleblower kontakter en journalist
Så vi risikerer en presse ude af stand til at udføre sit job
som det første forfatningstillæg er beregnet til at beskytte
fordi regeringens udvidede evne til at spionere på enhver.
På samme måde som teknologi har tilladt regeringen
at omgå journalisters rettigheder,
kan pressen også bruge teknologien
til at beskytte deres kilder bedre end før
og de kan begynde fra det øjeblik hvor de starter med at snakke,
i stedet for i vidneskranken bagefter.
Der findes nu kommunikations software
som ikke var tilgængeligt da Risen skrev sin bog,
og som er meget mere overvågningssikker end almindelige emails og telefonopkald.
For eksempel er et værktøj SecureDrop,
et open-source whistleblower indsendelses system
der oprindeligt blev skabt af den afdøde internetstjerne Aaron Swartz,
og som nu bliver udviklet hos organisationen hvor jeg arbejder,
Freedom of the Press Foundation.
I stedet for at sende en email,
gå du ind på et nyhedsmedies hjemmeside
ligesom den her hos Washington Post
derfra, kan du uploade et dokument eller sende oplysninger
på samme måde som på andre kontakt skemaer
Derefter krypteres det og gemmes på en server
som kun nyhedsmediet har adgang til.
Så regeringen ikke længere i hemmelighed kan afkræve oplysningerne,
og mange af oplysninger som de ville kræve
vil ikke være tilfængelige alligevel.
SecureDrop, er dog kun en lille del
af at beskytte pressefriheden i det 21. århundrede.
Desværre udvikler regeringer overalt
nye spionteknikker
som sætter det hele i fare.
og det er op til os fremadrettet at sikre
at det ikke kun er de teknologikyndige whistleblowers
som Edward Snowden som kan afdække synder,
det er ligeså vigtigt at vi beskytter den næste whistleblower i veteranplejen
som advarer om overfyldte hospitaler,
eller den næste miljøarbejder
der alarmerer om Flints beskidte vand,
eller en Wall Street insider
der advarer om den næste finanskrise.
I sidste ende er de her værktøjer ikke kun beskyttelse for dem
der afslører forbrydelser,
men også midler til at beskytte vores rettigheder under forfatningen
Mange tak
(Bifald)