Mogu li da zaštitim oca
od Oružane islamske grupe, nožem za povrće?
S tim sam se pitanjem suočila
jednog jutra, u utorak juna 1993,
dok sam bila studentkinja prava.
Probudila sam se rano tog jutra
u očevom stanu
na periferiji Alžira, u gradu Alžiru,
zbog upornog lupanja na ulaznim vratima.
Bilo je to razdoblje, kako je opisano u lokalnim novinama,
u kome je svakog utorka po jedan učenjak stradao
od metaka fundamentalističkih ubica.
Predavanje mog oca o Darvinu
već je izazvalo da ga u učionici poseti
glavni čovek, takozvanog Islamskog fronta spasa,
koji je prozvao mog oca zagovornikom biologizma,
pre nego što ga je otac izbacio
i sad ko god da je bio napolju
ne želi ni da se predstavi, ni da ode.
Moj otac je pokušao da telefonom dobije policiju,
ali valjda preplašeni nadolazećom strujom
oružanih ekstremista, koji su već oduzeli
živote mnogim alžirskim policajcima,
nisu se čak ni javili.
I tada sam otišla u kuhinju,
izvukla nož za povrće
i zauzela položaj u hodniku.
Bilo je smešno, zaista,
ali nisam se ničeg drugog setila,
i tako sam stajala tamo.
Kada sad pogledam unazad, mislim da je to bio momenat
koji me poslao na staze pisanja knjige
pod nazivom: "Tvoja fatva ovde ne važi:
neispričane priče iz borbe protiv muslimanskog fundamentalizma."
Naslov je uzet iz pakistanske predstave.
Mislim da me je baš taj trenutak
poslao na putovanje
na kom ću intervjuisati 300 ljudi muslimanskog porekla
iz skoro 30 država,
od Avganistana do Malija,
da bih otkrila kako su se borili s fundamentalizmom
mirno, poput mog oca
i kako su izlazili na kraj s pratećim rizikom.
Srećom, tog juna 1993,
naš neidentifikovani posetilac je otišao,
ali druge porodice nisu bile te sreće
i ta misao je motivisala moje istraživanje.
Ipak, neko će se vratiti,
nekoliko meseci kasnije, s porukom
na očevom kuhinjskom stolu,
na kojoj je prosto pisalo: "Smatraj se mrtvim."
Kasnije će alžirske oružane grupe fundamentalista
ubiti skoro 200 000 civila,
u takozvanoj
mračnoj deceniji 1990-ih,
uključujući i sve žene
koje vidite ovde.
Okrutnim protivterorističkim odgovorom
država je pribegla mučenju
i nasilnim nestancima,
i koliko god da su užasni ovi događaji postajali,
međunarodna zajednica ih je uglavnom ignorisala.
Na kraju je moj otac, sin alžirskog seljaka koji je postao profesor,
bio prisiljen da napusti univerzitet
i pobegne iz stana,
ali nikada neću zaboraviti,
kada je u pitanju Mahfud Benun, moj otac,
kako je, poput mnogih drugih alžirskih intelektualaca,
odbio da napusti državu
i nastavio je da objavljuje direktne kritike,
i protiv fundamentalista,
i ponekad vlada protiv kojih su se borili.
Na primer, serijalom iz novembra 1994.
u novinama El Vatan, naslovljenim:
"Kako je fundamentalizam
proizveo terorizam bez presedana",
osudio je takozvani
radikalni otklon terorista od istinskog Islama,
kakav su živeli naši preci.
Zbog ovih reči ste mogli da izgubite život.
Država mog oca me je naučila,
u mračnoj deceniji 1990-ih,
da je narodna borba protiv muslimanskog fundamentalizma
jedna od najvažnijih
i najzanemarivanijih borbi za ljudska prava
u svetu.
Tako je i danas, skoro 20 godina kasnije.
Vidite, u svakoj zemlji
gde čujete za naoružane džihadiste
čija su meta civili,
postoje takođe i nenaoružani ljudi
koji prkose tim militantnim grupama, o kojima ne slušate,
a tim ljudima je potrebna naša podrška kako bi uspeli.
Na Zapadu se obično pretpostavlja
da muslimani generalno podržavaju terorizam.
Neki desničari misle da je to tako
jer vide muslimansku kulturu kao suštinski nasilnu,
dok neki levičari zamišljaju
da je muslimansko nasilje,
fundamentalističko nasilje,
u potpunosti proizvod iskonskih nedaća.
No oba gledišta su skroz pogrešna.
No mnogi ljudi muslimanskog porekla
širom sveta su čvrsti protivnici
i fundamentalizma i terorizma,
a često i s veoma dobrim razlogom.
Vidite, izglednije je da će da budu žrtve
ovog nasilja, nego njegovi počinioci.
Dozvolite da vam dam jedan primer.
Prema istraživanju iz 2009.
Medijskih izvora na arapskom jeziku,
između 2004. i 2008,
samo 15 posto Al Kaidinih žrtava
su bili zapadnjaci.
To je užasan gubitak, ali ogromna većina žrtava
su ljudi muslimanskog porekla,
ubijeni od strane muslimanskih fundamentalista.
Govorim već pet minuta
o fundamentalizmu i imate pravo da znate
na šta tačno mislim.
Citiraću definiciju koju je dala alžirska sociološkinja
Merijeme Eli Lukas,
ona je rekla da je fundamentalizam,
obratite pažnju: "u svim velikim svetskim
verskim tradicijama,
fundamentalizmi su politički pokreti ekstremne desnice,
koji u kontekstu globalizacije,
manipulišu religijom kako bi postigli
lične političke ciljeve."
Sadija Abas je ovo nazvao radikalnom politizacijom
teologije.
Ne želim da nagovestim
kako postoji negde nekakav monolit
koji se zove muslimanski fundamentalizam, koji je svuda isti
jer ovi pokreti takođe imaju svoje razlike.
Neki koriste i zagovaraju nasilje.
Neki ne, iako su često povezani s njima.
Oni primaju različita obličja.
Neki mogu da budu nevladine organizacije,
poput britanskih Kejdžprizonersa.
Neki mogu postati političke stranke,
poput Muslimanskog bratstva,
a neki su otvoreno oružane grupe,
poput Talibana.
Ali u svakom slučaju, sve su to radikalni projekti.
Njihov pristup nije ni konzervativan, ni tradicionalan.
Oni se najčešće bave menjanjem odnosa ljudi prema Islamu,
umesto njegovim očuvanjem.
Ono o čemu govorim je muslimanska ekstremna desnica,
a činjenica da su njeni sledbenici,
ili bar tako tvrde, muslimani,
ne čini ih manje uvredljivim
od bilo koje druge ekstremne desnice.
Po mom mišljenju, ukoliko se smatramo
liberalima ili levičarima,
ljubiteljima mira ili feministima,
moramo da budemo protiv ovih pokreta
i da podržimo njihove okorele protivnike.
Želim da budem jasna
da ja podržavam efikasnu borbu
protiv fundamentalizma,
ali takođe i borbu koja, sama po sebi,
mora da poštuje međunarodno pravo.
Zato ništa što kažem ne sme da bude iskorišteno
kao opravdanje za odbijanje
demokratizacije
i zato ovde šaljem glasnu podršku
savremenom prodemokratskom pokretu iz Alžira, Barakatu.
Niti bilo šta što kažem sme da se koristi
kao opravdanje za kršenje ljudskih prava,
poput masovnih smrtnih kazni
koje su izvršene u Egiptu ranije ove sedmice.
Ali ono o čemu govorim
je da moramo da osporavamo ove muslimanske fundamentalističke pokrete
jer su pretnja za ljudska prava
širom većinsko muslimanskih sredina,
a oni to rade na razne načine,
najočigledniji od njih je direktni napad na civile,
koji izvode oružane grupe.
Ali to nasilje je samo vrh ledenog brega.
Ovi pokreti u celosti zagovaraju diskriminaciju
protiv verskih i seksualnih manjina.
Teže da uskrate slobodu veroispovesti
svima koji je, ili upražnjavaju drugačije
ili biraju da je uopšte ne upražnjavaju.
I po pravilu, vode bezrezervni rat
protiv prava žena.
Suočen sa ovim pokretima,
skorijih godina, zapadni diskurs
je najčešće nudio
dva pogrešna odgovora.
Prvi, koji često čujemo od desničara,
pretpostavlja da su muslimani uglavnom fundamentalisti
ili da postoji nešto kod Islama što je suštinski fundamentalističko,
ovo je prosto uvredljivo i pogrešno.
No, nažalost, kod levičara pronalazimo ponekad
isuviše politički korektan diskurs,
koji uopšte ne priznaje problem muslimanskog fundamentalizma,
ili, što je još gore, izvinjava se zbog njega,
ovo je takođe neprihvatljivo.
Ja tragam za novim načinom
govora o svemu ovome,
koji je zasnovan na proživljenom iskustvu
i nadi ljudi u prvim redovima.
Bolno sam svesna da je
poslednjih godina došlo do porasta diskriminacije protiv muslimana
u zemljama poput Ujedinjenog Kraljevstva i SAD-a
i to je takođe stvar za ozbiljnu zabrinutost,
ali ja čvrsto verujem
da pričajući ove nestereotipne priče
o muslimanima,
koji su ustali protiv fundamentalista
i bili njihove glavne žrtve,
da je takođe dobar način da se suprotstavi toj diskriminaciji.
Dozvolite mi da vas sad upoznam
s četvoro ljudi čije priče
pripovedam s velikom čašću.
Fajzan Pirzada i pozorište Rafi Pir,
radionica nazvana po njegovom ocu,
godinama su promovisali scensku umetnost
u Pakistanu.
S usponom nasilja džihadista,
počeli su da dobijaju pretnje da otkažu svoja dešavanja,
na koje su se oglušili.
I zato je 2008. bombaš napao njihov
Osmi svetski festival scenskih umetnosti u Lahoru,
proizvodeći kišu stakla
koja je padala po događaju,
povredivši devetoro ljudi,
a kasnije te iste noći
Pirzade su morale da donesu veoma tešku odluku:
najavili su da će njihov festival
biti nastavljen po planu, sledećeg dana.
Kako su Fajzanovi tada rekli,
ako se pokorimo Islamistima,
bićemo prosto saterani u mračni ugao.
Ali nisu znali šta će da se desi.
Da li će iko da dođe?
Zapravo, hiljade ljudi je došlo sledećeg dana
da podrži scensku umetnost u Lahoru
i ovo je istovremeno i uzbuđivalo
i užasavalo Fajzanove,
pa je on odjurio do žene,
koja je došla s dvoje male dece
i rekao: "Znate da je juče ovde bila bomba,
i znate da i danas postoji opasnost."
A ona je rekla: "Znam za to,
no ja sam išla na vaš festival s majkom,
kad sam bila u njihovom uzrastu
i danas su mi te slike u glavi.
Moramo da budemo ovde."
S ovako odlučnom publikom,
Pirzade su mogle da nastave
sa svojim festivalskim programom.
A sledeće godine,
izgubili su sve sponzore
zbog sigurnosnog rizika.
Kada sam ih srela 2010,
bili su na sredini prvog narednog događaja
koji su mogli da organizuju na istom mestu
i to je bio Deveti omladinski festival scenskih umetnosti
koji se održavao u Lahoru, godine kada je taj grad
već iskusio 44 teroristička napada.
Bilo je to vreme kada su pakistanski Talibani
započeli sistematsko ciljanje
škola za devojke, koje će kulminirati
napadom na Malalu Jusufzai.
Šta su Pirzade učinile u takvoj sredini?
Postavili su na scenu predstavu s učenicama.
Imala sam čast da gledam "Nang Val",
mjuzikl na pundžabi jeziku,
a učenice iz lahorske gimnazije
su bile u svim ulogama.
Plesale su i pevale,
glumile su miševe i rečnog bizona,
a ja sam zadržavala dah, pitajući se
da li ćemo stići do kraja
ove neverovatne predstave?
A kada smo stigli,
čitava publika je kolektivno izdahnula,
a nekoliko ljudi je čak i zaplakalo,
a onda su ispunili auditorijum
svojim miroljubivim gromkim aplauzom.
Sećam se da sam u tom trenutku mislila
kako su bombaši bili glavna vest ovde,
pre dve godine,
ali ovo veče i ovi ljudi
su podjednako važna priča.
Marija Bašir je prvi i jedini
ženski vrhovni tužilac u Avganistanu.
U službi je od 2008.
i otvorila je kancelariju koja istražuje
slučajeve nasilja nad ženama,
ona tvrdi da je to najvažnija oblast
u njenoj nadležnosti.
Kada sam se sastala s njom u njenoj kancelariji u Heratu,
ušla je okružena
četvoricom krupnih muškaraca s četiri ogromne puške.
Zapravo, ona danas ima 23 telohranitelja jer je prebrodila
bombaški napad
u kom su joj umalo stradala deca
i u kome je jedan njen telohranitelj izgubio nogu.
Zašto je nastavila da radi?
Kaže, uz osmeh, da je to pitanje
koje svako postavlja -
kako to ona kaže: "Zašto rizikuješ da ne postojiš?"
I to je prosto to za nju,
bolje sutra za sve Marije Bašir koje će doći,
to je vredno rizika.
I ona zna da, ako ljudi poput nje
ne naprave taj rizik,
neće biti boljeg sutra.
Kasnije, u toku intervjua,
tužiteljka Bašir mi je rekla kako je brine
mogući ishod
pregovora između vlade i Talibana,
ljudi koji pokušavaju da je ubiju.
"Ukoliko im damo mesto u vladi",
pita se, "Ko će da štiti prava žena?"
I ona vrši pritisak na međunarodnu zajednicu
da ne zaboravi svoje obećanje po pitanju žena,
jer sada žele mir s Talibanima.
Nekoliko nedelja nakon odlaska iz Avganistana,
videla sam naslov na internetu.
Avganistanski tužilac je ubijen.
Guglala sam u očaju
i srećom saznala sam tog dana
da Marija nije bila žrtva,
iako je nažalost drugi avganistanski tužilac
ubijen na putu do posla.
I kada čujem takve vesti,
mislim da, kada međunarodne trupe
napuste Avganistan, ove godine i kasnije,
moramo da nastavimo da brinemo
šta će biti sa ljudima tamo,
sa svim Marijama Bašir.
Ponekad joj još uvek čujem glas u mojoj glavi
kako govori, bez trunke razmetljivosti:
"Položaj žena u Avganistanu
biće bolji jednog dana.
Mi moramo da pripremimo tlo za to,
čak i ako nas ubiju."
Ne postoje prave reči
kojima bi se osudili al Šabab terorsti,
koji su napali tržni centar Vestgejt u Nairobiju
na dan kada se održavalo dečje takmičenje u kuvanju
septembra 2013.
Ubili su 67 ljudi, uključujući pesnike i trudnice.
Daleko na američkom srednjem zapadu
imala sam sreću da upoznam somalijske amerikance
koji su pokušavali da spreče al Šababovce
da regrutuju manji broj mladih
iz svog grada Miniapolisa
i tako počine užase, poput onih u Vestgejtu.
Abidrizak Bihijev studiozni
17-ogodišnji nećak, Burhan Hasan
je regrutovan ovde 2008,
odjurio je u Somaliju,
a potom je ubijen, kada je pokušao da se vrati kući.
Od tada g. Bihi,
koji rukovodi neprofitnim Somalijskim obrazovnim i pravnim centrom,
glasno razotkriva regrutovanja
i neuspehe vlade
i somalijsko američkih institucija,
poput Islamskog centra Abubakar As-Sadik,
gde veruje da je njegov nećak radikalizovan
za vreme omladinskog programa.
Ali on ne kritikuje jedino džamiju.
On takođe napada vladu
jer nije učinila dovoljno
da spreči siromaštvo u njegovoj zajednici.
Kako nije imao dovoljno finansijskih sredstava,
g. Bihi je morao da bude kreativan.
Kako bi osujetio nastojanja al Šababa
da utiče na još nezadovoljne omladine,
u praskozorje napada 2010.
na gledaoce Svetskog prvenstva u Ugandi,
organizovao je ramadanski košarkaški turnir
u Miniapolisu, kao odgovor.
Hrpa somalijsko američke dece istupila je
da prigrli sport,
uprkos fatvi protiv njega.
Igrali su košarku
kako Burhan Hasan neće igrati nikada više.
Zbog svojih napora, g. Bihi je prognan
od strane rukovodstva Islamskog centra Abubakar As-Sadik,
sa kojim je nekad bio u dobrim odnosima.
Rekao mi je: "Jednoga dana videli smo imama na TV-u
kako nas naziva nevernicima i govori:
'Ove porodice pokušavaju da unište džamiju.'".
Ovo se u potpunosti kosi
s time kako Abdirizak Bihi razume
ono što pokušava da uradi,
da razotkrivanjem al Šababovih regrutovanja
spase religiju koju voli
od malog broja ekstremista.
Sada želim da vam ispričam poslednju priču,
onu o 22-ogodišnjoj studentkinji prava iz Alžira
po imenu Amel Zenun-Zuani,
s istim snovima o pravnoj karijeri
poput mojih '90-ih godina.
Odbila je da odustane od svojih studija,
uprkos činjenici da su fundamentalisti,
boreći se protiv alžirske države tada,
pretili svima koji su nastavili s obrazovanjem.
26. januara 1997, Amel se ukrcala na autobus
u gradu Alžiru, gde je studirala,
da bi stigla kući i provela ramadansko veče
sa svojom porodicom,
i da nikad ne završi studije prava.
Kada je autobus stigao nadomak njenog rodnog grada
zaustavljen je na kontrolnom punktu,
kojim su upravljali ljudi iz Oružane islamske grupe.
Noseći njen ruksak,
izveli su je iz autobusa
i ubili na ulici.
Muškarci koji su je zaklali,
rekli su potom svima:
"Ako budete išli na fakultet,
doći će dan kada ćemo vas sve pobiti
baš ovako."
Amel je umrla tačno u 17:17 h,
ovo znamo, jer kad je pala na ulici,
njen sat je polomljen.
Njena majka mi je pokazala sat
sa sekundarom koja je i dalje ciljala
optimistično prema gore,
prema 17:18 koje nikada neće doći.
Nedugo pred smrt,
Amel je rekla majci za sebe
i svoje sestre:
"Ništa nam se neće dogoditi, inšalah, ako bog da,
ali ako se nešto desi,
moraš da znaš da smo umrli za znanje.
Ti i otac morate da budete ponosni."
Gubitak takve mlade žene je neshvatljiv
i dok sam istraživala,
zaticala sam sebe kako iznova tragam za Amelinom nadom,
čak i njeno ime na arapskom znači "nada".
Mislim da sam je pronašla na dva mesta.
Prvo je u snazi njene porodice
i svih drugih porodica koje su nastavile da pričaju svoje priče
i da nastave sa svojim životom, uprkos terorizmu.
Zapravo, Amelina sestra Lamija prevazišla je bol,
otišla je na pravni fakultet
i sada je praktikant prava u gradu Alžiru,
nešto što je moguće jedino
jer su fundamentalisti
uglavnom poraženi u zemlji.
I drugo mesto na kom sam našla Amelinu nadu,
je svuda gde muškarci i žene
nastavljaju da prkose džihadistima.
Moramo da podržimo sve njih u Amelino ime,
sve koji nastavljaju ovu borbu za ljudska prava,
poput Mreže žena koje žive pod muslimanskim zakonima.
Nije dovoljno, kako mi kaže advokat za prava žrtava,
Šerifa Hadar iz Alžira,
nije dovoljno da se samo borimo protiv terorizma.
Moramo i da se suprotstavimo fundamentalizmu
jer je fundamentalizam ideologija
koja prostire krevet ovom terorizmu.
Kako to da ljudi poput nje, poput svih njih
nisu poznati šire?
Kako to da svi znaju ko je bio Osama bin Laden,
a tako malo ljudi zna za njih
koji su ustali protv Bin Ladena na svoj način?
Moramo to da promenimo i zato vas molim
da pomognete u širenju ovih priča
preko svojih mreža.
Pogledajte još jednom na Amel Zenunin sat,
zauvek zamrznut,
a sad pogledajte na svoj sat
i odlučite da je ovo trenutak koji ćete posvetiti
podržavanju ljudi poput Amele.
Nemamo pravo da ćutimo o njima
jer je tako lakše,
ili zato što je i zapadna politika falična
zato što 17:17 i dalje otkucava
za previše Amela Zenun,
na mestima poput severne Nigerije,
gde džihadisti i dalje ubijaju studente.
Vreme da govorimo u znak podrške svima onima
koji se mirnim putem suprotstavljaju
fundamentalizmu i terorizmu u svojim zajednicama
je sada.
Hvala.
(Aplauz)