Știți, câteodată lucrurile cele mai importante sunt cele mai mici.
Voi încerca să vă conving, în cele 15 minute pe care le am,
că microbii ne pot oferi multe răspunsuri
la întrebări cum ar fi: „Suntem singuri?”
Apoi ne pot spune mai multe,
nu numai despre viața din sistemul nostru solar, ci poate și din afara lui.
De aceea îi caut în cele mai imposibile locuri de pe Pământ,
în medii extreme în care condițiile
îi împing la limita supraviețuirii.
Chiar și pe mine, când mă apropii prea mult de ei.
Iată cum stau lucrurile.
Noi suntem singura civilizație avansată din Sistemul Solar.
Dar asta nu înseamnă că nu există viață microbiană în apropiere.
De fapt, planetele și sateliții pe care îi vedeți aici
ar putea găzdui viața – toate! – și știm acest lucru.
E o posibilitate foarte mare.
Iar dacă descoperim viață pe acele planete și sateliți,
am putea răspunde unor întrebări ca:
suntem singuri în Sistemul Solar?
De unde provenim?
Avem rude în vecinătate?
Există viață în afara Sistemului Solar?
Putem pune toate aceste întrebări pentru că s-a produs o revoluție
în a înțelege ce înseamnă o planetă habitabilă.
Astăzi, o planetă habitabilă e o planetă care are
o zonă unde apa poate fi stabilă.
Însă mie îmi pare o definiție pe orizontală a habitabilității,
pentru că implică distanța până la o stea,
dar există o altă dimensiune a habitabilității,
o dimensiune verticală.
Gândiți-vă la această dimensiune astfel:
condiții sub suprafața unei planete, foarte departe de un soare,
dar unde totuși există apă, energie, nutrienți,
care uneori înseamnă hrană,
și protecție.
Dacă luăm Pământul,
foarte departe de lumina soarelui, în adâncurile oceanului,
viața prosperă
și folosește doar chimie pentru procesele vieții.
Dacă gândești astfel, în acel moment toate barierele se dărâmă.
Practic, nu mai există restricții.
Și dacă v-ați uitat la știri în ultima vreme,
ați văzut că am descoperit oceane subterane
pe Europa, pe Ganymede, pe Enceladus, pe Titan,
iar mai nou un gheizer și izvoare termale pe Enceladus.
Sistemul nostru solar se transformă într-o uriașă stațiune balneară!
Cine a mers la stațiune știe cât de mult le place microbilor acolo, nu?
(Râsete)
Și acum gândiți-vă și la Marte.
Viața nu e posibilă pe suprafața lui Marte astăzi.
Dar poate că se ascunde în adâncime.
Am progresat în a înțelege ce înseamnă habitabil,
dar am progresat și în a înțelege
care sunt semnele vieții pe Pământ.
Avem ceea ce se cheamă molecule organice,
care sunt baza vieții,
avem fosile,
avem minerale, biominerale,
care apar în urma reacției dintre bacterii și roci,
și firește avem gaze în atmosferă.
Priviți aceste mici alge verzi în partea dreaptă a ecranului,
ele sunt descendenții direcți ale celor care pompau oxigen
acum un miliard de ani în atmosfera terestră.
Făcând asta, au otrăvit 90% din formele de viață de pe Pământ,
dar ele sunt motivul pentru care putem respira acest aer astăzi.
Dar oricât s-a îmbogățit înțelegerea noastră asupra acestor lucruri,
există o întrebare căreia încă nu-i putem răspunde
și aceasta e: de unde provenim?
Ba, mai rău,
nu vom putea descoperi o dovadă fizică
despre originea noastră pe această planetă,
și asta pentru că orice e mai vechi de 4 miliarde de ani a dispărut.
Istoria a dispărut,
a fost ștearsă de tectonica plăcilor și eroziune.
E ceea ce eu numesc „orizontul biologic al Pământului”.
Dincolo de acest orizont nu știm de unde provenim.
Deci e totul pierdut? Poate că nu.
Am putea descoperi dovezile originii noastre
în cel mai improbabil loc, iar acest loc e Marte.
Cum e posibil?
În mod evident la începutul Sistemului Solar
Marte si Pământul au fost bombardate de asteroizi și comete gigantice
și produsele impacturilor s-au răspândit peste tot.
Pământul și Marte au aruncat roci unul către celălalt mult timp.
Bucăți de rocă au aterizat pe Pământ, fragmente din Pământ au ajuns pe Marte.
Atunci aceste două planete ar fi putut fi însămânțate cu același material.
Deci, da, poate că străbunicul stă acolo la suprafață și ne așteaptă.
Asta înseamnă și că am putea merge pe Marte
să descoperim urmele originii noastre.
Secretul acesta ar putea fi pe Marte.
De aceea Marte e atât de special pentru noi.
Însă pentru asta trebuia ca Marte să fi fost habitabil
când condițiile au fost prielnice.
Așadar, a fost Marte habitabil?
Avem numeroase misiuni care ne spun exact acest lucru astăzi.
La momentul când a apărut viața pe Pământ,
Marte avea un ocean, avea vulcani, avea lacuri,
și avea delte, ca în această frumoasă imagine.
Imaginea a fost transmisă de robotul Curiosity acum câteva săptămâni.
Ne arată rămășițele unei delte și această imagine ne spune ceva:
apa exista din abundență și a continuat să izvorască foarte multă vreme.
Asta e bine pentru viață.
Chimia vieții durează mult până se produce.
Deci e foarte bine,
dar înseamnă oare că dacă mergem pe Marte va fi ușor să găsim viață?
Nu neapărat.
Iată ce s-a întâmplat.
Pe când viața se extindea rapid la suprafața Pământului,
totul a luat-o razna pe Marte, literalmente.
Atmosfera a fost smulsă de vânturile solare,
Marte și-a pierdut magnetosfera,
apoi razele cosmice și UV i-au bombardat suprafața,
iar apa s-a dus în spațiu și în adâncime.
Dacă vrem să putem înțelege,
dacă vrem să descoperim acele urme ale vieții
de la suprafața lui Marte, dacă există,
trebuie să înțelegem impactul fiecăruia dintre aceste evenimente
asupra conservării urmelor de viață.
Numai atunci vom putea ști unde se ascund aceste semne,
și numai atunci vom putea să trimitem robotul spațial unde trebuie
să putem lua o probă de rocă ce ne-ar putea spune ceva
foarte important despre cine suntem.
Sau, dacă nu, poate ne va spune că undeva, în mod independent,
viața a apărut pe altă planetă.
Asta e ușor.
Trebuie numai să mergem cu 3,5 miliarde de ani în urmă
în trecutul unei planete.
Ne trebuie doar o mașină a timpului.
Simplu, nu-i așa?
Ei bine, chiar este.
Priviți în jur – asta-i planeta Pământ.
Asta e mașina timpului.
Geologii o folosesc pentru a se întoarce în trecutul planetei noastre.
Eu o folosesc într-un mod puțin diferit.
Folosesc planeta Pământ ca să merg în habitate extreme
în care condițiile au fost asemănătoare celor de pe Marte
când s-a schimbat clima.
Acolo încerc să înțeleg ce s-a întâmplat.
Care sunt urmele vieții? Ce a mai rămas? Cum le vom găsi?
Vă voi lua cu mine pentru un minut
într-o călătorie cu această mașină a timpului.
Ceea ce vedeți aici e la 4500 metri în Anzi,
de fapt suntem la mai puțin de un miliard de ani
după ce s-au format Pământul și Marte.
Pământul și Marte arătau probabil exact așa:
vulcani peste tot, lacuri care se evaporă peste tot,
minerale, izvoare termale.
Vedeți movilele de pe marginea acelor lacuri?
Ele sunt construite de către descendenții primelor organisme
care au produs prima fosilă de pe Pământ.
Dar dacă vrem să înțelegem ce se întâmplă, trebuie să mergem puțin mai departe.
Și încă ceva despre acele locuri,
exact ca pe Marte cu 3,5 miliarde de ani în urmă,
clima se schimbă foarte repede, iar apa și gheața dispar.
Trebuie să ajungem la vremea când pe Marte s-a schimbat totul.
Pentru asta trebuie să urcăm.
De ce?
Pentru că pe măsură ce urci,
atmosfera se subțiază, devine mai instabilă,
temperatura scade și sunt mult mai multe radiații UV.
Pe scurt, ajungem la acele condiții de pe Marte când s-a schimbat totul.
Nu v-am promis o călătorie comodă cu mașina timpului.
Nu veți sta jos în mașina timpului.
Trebuie să urcați 500 kg de echipament
pe vârful acestui vulcan de 20 000 de picioare din Anzi.
Asta înseamnă vreo 6000 de metri.
Va trebui să dormiți pe pante înclinate la 42 de grade
și să sperați că nu va fi niciun cutremur în noaptea aceea.
Dar când ajungem în vârf, descoperim lacul pentru care am venit.
La această altitudine, lacul trece prin exact aceleași condiții
ca cele de pe Marte acum 3,5 miliarde de ani.
Acum trebuie să ne schimbăm călătoria,
să intrăm înăuntrul lacului.
Pentru asta, trebuie să ne scoatem echipamentul de urcat pe munte,
să ne punem costumele și să trecem la treabă.
Însă când intrăm în lac, chiar în momentul în care intrăm în lac,
facem un pas înapoi 3,5 miliarde de ani în trecutul altei planete.
Apoi vom găsi răspunsurile pe care le căutam.
Viața există pretutindeni, absolut pretutindeni.
Tot ce vedeți în această imagine e un organism viu.
Poate scafandrul nu, însă orice altceva.
Însă această imagine e foarte înșelătoare.
Viața e abundentă în acele lacuri,
dar, ca în multe locuri de pe Pământ, din cauza schimbărilor climatice,
există o mare pierdere în biodiversitate.
În probele pe care le-am luat cu noi,
36% din bacteriile din aceste lacuri erau trei specii,
și aceste trei specii sunt cele care au supraviețuit până acum.
Aici este un alt lac, chiar lângă primul.
Culoarea roșie pe care o vedeți aici nu se datorează mineralelor.
Se datorează de fapt prezenței unei alge mici.
În această zonă radiația UV e foarte dăunătoare.
Oriunde pe Pământ, 11 este considerat extrem
În timpul furtunilor UV aici indexul UV ajunge la 43.
FPS 30 nu e de niciun folos în aceste condiții.
Iar apa e atât de transparentă în aceste lacuri
încât algele nu prea au unde se ascunde.
Astfel se protejează singure împotriva soarelui, ceea ce le dă culoarea roșie.
Se pot adapta însă numai până la o limită.
Când dispare toată apa de la suprafață,
microbii mai au o singură soluție: să meargă în adâncime.
Acești microbi, rocile pe care le vedeți aici,
ei bine, ei de fapt trăiesc înăuntrul rocilor
și folosesc protecția dată de transluciditatea rocilor
pentru a primi partea bună a radiației UV
și a opri partea care le-ar putea distruge ADN-ul.
De aceea ne luăm robotul
și-l antrenăm pentru a căuta forme de viață pe Marte în aceste zone,
pentru că dacă a existat viață pe Marte acum 3,5 miliarde de ani,
trebuie să fi folosit aceeași strategie pentru a se autoproteja.
Este evident
că mersul în medii extreme ne ajută foarte mult
în explorarea lui Marte și pregătirea misiunilor spațiale.
Deocamdată ne-a ajutat să înțelegem geologia de pe Marte.
Ne-a ajutat să înțelegem cum era clima pe Marte și cum a evoluat,
dar și potențialul său ca habitat.
Cel mai recent robot trimis pe Marte a descoperit urme de elemente organice.
Da, există elemente organice pe suprafața lui Marte.
A descoperit de asemenea și urme de metan.
Încă nu știm dacă acest metan
se datorează geologiei sau biologiei.
Dar, indiferent, ceea ce știm e că datorită acestei descoperiri
ipoteza că încă există viață pe Marte în zilele noastre
rămâne viabilă.
Până acum cred că v-am convins că Marte e foarte special pentru noi,
dar am greși crezând că Marte e singura planetă din Sistemul Solar
de interes pentru a căuta forme microscopice de viață.
Iar motivul este că Marte și Pământul
ar putea avea o origine comună a pomului vieții.
Dar a căuta dincolo de Marte nu e atât de ușor.
Mecanica celestă nu îngăduie cu ușurință un transfer de materie între planete
și astfel dacă am descoperi viață pe alte planete
ar fi diferită de noi.
Ar fi un alt fel de viață.
Dar în final, s-ar putea să fim doar noi.
S-ar putea să fim doar noi și Marte.
Sau s-ar putea să fie mulți pomi ai vieții în Sistemul Solar.
Încă nu știu răspunsul, dar vă pot spune ceva:
oricare ar fi răspunsul, oricare ar fi acel număr magic,
ne va oferi un etalon
după care vom putea să măsurăm potențialul vieții,
abundența și diversitatea dincolo de sistemul nostru solar.
Acest lucru poate fi realizat de generația noastră.
Aceasta poate fi moștenirea noastră, însă numai dacă îndrăznim să explorăm.
Acum, în final,
dacă cineva vă spune că cercetarea unor microbi străini nu e de interes
pentru că nu poți avea o discuție filozofică cu ei,
dați-mi voie să vă arăt cum le puteți demonstra că greșesc.
Materialul organic ne poate informa
despre mediu, despre complexitate și despre diversitate.
ADN-ul sau oricare purtător de informație ne va spune ceva despre adaptare,
despre evoluție, despre supraviețuire, despre modificările planetare
și despre transferul de informație.
Toate acestea ne spun
ce a început pe cale microbiană
și de ce ceea ce a început pe cale microbiană
uneori duce la o civilizație
iar alteori la un capăt de drum.
Gândiți-vă la Sistemul Solar și la Pământ.
Pe Pământ sunt multe specii inteligente,
însă numai una a creat tehnologie.
Exact aici, în călătoria sistemul nostru solar,
există un mesaj foarte puternic
care ne spune cum să căutăm forme de viață necunoscute, mici sau mari.
Da, microbii vorbesc și noi îi ascultăm.
Ne poartă
planetă cu planetă și satelit cu satelit
spre frații lor mai mari care există în univers.
Ne vorbesc despre diversitate,
despre abundența vieții
și ne spun cum a continuat viața până în ziua de azi
și s-a ajuns la civilizație,
inteligență, tehnologie și chiar filozofie.
Mulțumesc.
(Aplauze)