Mi ljudi, imamo nevjerojatan potencijal za dobrotu,
ali opet i neizmjernu moć da naštetimo.
Svaki alat se može koristiti tako da sagradi ili uništi.
Sve ovisi o našoj motivaciji.
Prema tome, zato je važno
njegovati altruističku motivaciju umjesto sebične.
Uistinu smo suočeni s mnogim izazovima danas.
To mogu biti osobni izazovi.
Naš vlastiti um može biti naš najbolji prijatelj, ali i najgori neprijatelj.
Tu su također socijalni izazovi:
siromaštvo usred obilja, nejednakosti, sukobi, nepravda.
Zatim tu su novi izazovi koje nismo očekivali.
Prije 10.000 godina, na Zemlji je bilo oko pet milijuna ljudskih bića.
Što god bi napravili,
Zemljina otpornost bi brzo zaliječila ljudsko djelovanje.
Nakon industrijskih i tehnoloških revolucija
to više nije tako.
Mi smo sada najveći čimbenik utjecaja na našoj Zemlji.
Ulazimo u antropocen, eru ljudskih bića.
Na neki način, ako kažemo kako moramo nastaviti s ovim beskonačnim rastom,
beskonačnim korištenjem materijalnih resursa,
to je kao kad bi ovaj čovjek rekao --
a čuo sam bivšeg vođu države, neću reći kojeg, kako govori --
"Prije pet godina smo bili na rubu provalije.
Danas smo napravili veliki korak naprijed."
Ovaj rub je isto ono što su znanstvenici definirali
kao planetarna ograničenja.
A u okviru tih ograničenja može se nalaziti bezbroj čimbenika.
Možemo i dalje napredovati, čovječanstvo može napredovati 150.000 godina.
ako održimo istu stabilnost klime
kao u holocenu zadnjih 10.000 godina.
Ali ovo ovisi o odabiru dobrovoljne jednostavnosti,
razvijanja kvalitativnog, a ne kvantitativnog.
Tako smo 1900., kao što vidite, bili unutar sigurnih granica.
1950-ih dolazi do velikog ubrzanja.
Zadržite dah, ne predugo, kako biste zamislili što slijedi.
Danas smo bitno prešli neka planetarna ograničenja.
Ako samo uzmemo bioraznolikost, trenutnom stopom,
do 2050., 30 posto svih vrsta na Zemlji će nestati.
Čak i ako sačuvamo njihovu DNK u nekom frižideru, to se neće promijeniti.
Evo mene kako sjedim
ispred glečera visokog 7.000 metara u Butanu.
Na Trećem polu se 2.000 glečera ubrzano topi, brže nego na Arktiku.
Što možemo napraviti u takvoj situaciji?
Koliko god složeno politički, ekonomski, znanstveno
bilo pitanje okoliša,
jednostavno se pitanje svodi na altruizam naspram sebičnosti.
Ja sam marksist s Groucho tendencijom.
(Smijeh)
Groucho Marx je rekao, "Zašto bih ja trebao brinuti o budućim generacijama?
Što su one učinile za mene?"
(Smijeh)
Na nesreću, čuo sam milijardera Stevea Forbesa,
na Fox vijestima, kako govori jednaku stvar, ali za stvarno.
Rečeno mu je o povećanju razine oceana,
a on je rekao, "Meni je apsurdno mijenjati svoje današnje ponašanje
zbog nečega što će se dogoditi za stotinu godina."
Dakle ako vas nije briga za buduće generacije,
samo naprijed.
Dakle, jedan od najvećih izazova našeg vremena
jeste pomiriti tri vremenske skale:
kratkoročnost ekonomije,
uspone i padove tržišta dionica, proračuna na kraju godine;
srednjoročnost vezana uz kvalitetu života --
-- kakva je kvaliteta svakog trenutka našeg života, tijekom 10 i 20 godina? --
i dugoročnosti okoliša.
Kada ekolozi govore s ekonomistima
to sliči na šizofreni dijalog, potpuno nepovezan.
Oni ne govore istim jezikom.
Zadnjih 10 godina, hodao sam svijetom
srečući ekonomiste, znanstvenike, neuroznanstvenike, ekologe,
filozofe, mislioce na Himalajama, svugdje.
Čini mi se, kako postoji samo jedan koncept
koji može pomiriti te tri vremenske skale.
Jednostavno se mora imati više obzira prema drugima.
Ako imate više obzira prema drugima, imati ćete ekonomiju koja brine,
gdje financije služe društvu,
a ne da društvo služi financijama.
Nećete se igrati u kockarnici
sa sredstvima koja su vam ljudi povjerili.
Ako imate više obzira prema drugima,
potruditi ćete se ukloniti nejednakosti,
dati ćete društvu neku vrstu dobrobiti,
u obrazovanju, na radnom mjestu.
U suprotnom, imate naciju koja je najmoćnija i najbogatija
ali su svi jadni, koja je svrha toga?
I ako imate više obzira prema drugima,
nećete poremetiti planet koji imamo,
jer nemamo tri planeta da ovako nastavimo.
Dakle pitanje je,
dobro, altruizam je odgovor, to nije neka novotarija,
ali može li on biti stvarno, pragmatično rješenje?
I prije svega, postoji li uopće,
istinski altruizam, ili smo mi tako sebični?
Neki filozofi su mislili kako smo nepopravljivo sebični.
Ali jesmo li stvarno svi bitange?
To su dobre vijesti, zar ne?
Mnogi filozofi, poput Hobsa, su tako govorili.
Ali ne izgleda svatko kao bitanga.
Ili je čovjek, čovjeku vuk?
Ali ovaj lik ne izgleda tako loše.
On je jedan od mojih prijatelja na Tibetu.
Jako je drag.
Mi volimo suradnju.
Nema većeg zadovoljstva od zajedničkog rada, zar ne?
I to ne samo kod ljudi.
Zatim, naravno, tu je borba za život,
preživljavanje najsposobnijih, društveni darvinizam.
(Smijeh)
Ali u evoluciji, suradnja -- premda i nadmetanje postoji, naravno --
suradnja mora biti puno kreativnija kako bi se prešlo na višu razinu složenosti.
Mi smo super-suradnici i trebali bi još više napredovati.
Pored svega, kvaliteta ljudskih odnosa.
OECD je obavio istraživanje između 10 čimbenika, uključujući prihod, sve.
Prvo za što su ljudi rekli da je njvažnije za njihovu sreću
jest kvaliteta društvenih odnosa.
Ne samo ljudskih.
I pogledajte samo te prabake.
E sad, ta ideja da ako se zagledamo u dubinu,
mi smo nepopravljivo sebični,
to je pseudoznanost.
Ne postoji niti jedno sociološko istraživanje,
psihološko istraživanje, koje je to ikada pokazalo.
Upravo suprotno.
Moj prijatelj Daniel Batson, proveo je čitav život
stavljajući ljude u laboratorije u vrlo složene situacije.
Naravno da smo ponekad sebični, a neki ljudi više od drugih.
Ali on je otkrio da sustavno, bez obzira na sve,
postoji značajan broj ljudi
koji se ponašaju altruistično, bez obzira na sve.
Ako vidite nekoga duboko ranjenog, kako jako pati,
možda ćete pomoći samo iz empatične uznemirenosti --
-- ne možete to podnijeti, pa je bolje pomoći nego i dalje gledati tu osobu.
Provjerili smo sve, i na kraju, rekao je, jasno je da ljudi mogu biti altruistični.
To su dobre vijesti.
Štoviše, trebalo bi pogledati banalnost dobrote.
Pogledajmo samo ovdje.
Kada izađemo iz dvorane, nećemo reći: "To je tako lijepo.
Nije bilo tučnjave dok je ova rulja razmišljala o altruizmu."
Ne, to je očekivano, zar ne?
Kada bi bilo tučnjave, pričali bismo o tome mjesecima.
Banalnost dobrote je nešto što ne privlači vašu pažnju,
ali postoji.
Sada pogledajte ovo.
Neki psiholozi su rekli,
kada im pričam kako vodim 140 humanitarnih projekata na Himalajima
koji mi pružaju toliko sreće,
oni kažu: "Da, vidim, radiš to zbog osjećaja topline.
To nije altruizam. Samo se osjećaš dobro."
Mislite kako je ovaj tip, kada je skočio ispred vlaka,
pomislio: "Osjećati ću se dobro kada se ovo završi?"
(Smijeh)
Ali to nije kraj.
Kažu, ali da je rekao, kada ste ga intervjuirali:
"Nisam imao izbora. Naravno da sam morao skočiti."
Nije imao izbora. Automatizirano ponašanje. Nije ni sebično ni altruistično.
Bez izbora?
Pa naravno, ovaj lik neće razmišljati pola sata:
"Trebam li pružiti ruku? Ne trebam li pružiti ruku?"
On to napravi. Postoji izbor, ali je očigledno, u momentu.
I također, on je imao izbor.
(Smijeh)
Postoje ljudi koji su birali, kao što je pastor André Trocmé i njegova žena,
i cijelo selo Le Chambon-sur-Lignon u Francuskoj.
Tijekom cijelog II. svjetskog rata spasili su 3.500 Židova,
pružili su im utočište, vratili ih u Švicarsku,
suprotno svim očekivanjima, riskirajući svoje živote i živote svoje obitelji.
Dakle altruizam postoji.
Onda što je altruizam?
To je želja: neka drugi budu sretni i pronađu razlog za sreću.
Empatija je afektivna rezonancija ili kognitivna rezonancija koja vam govori:
ova osoba je sretna, ova osoba pati.
Ali sama empatija nije dovoljna.
Ako se kontinuirano suočavate s patnjom,
možete imati empatijski slom, izgaranje,
pa vam treba veći djelokrug ljubaznosti.
S Taniom Singer s instituta Max Planck u Leipzigu,
pokazali smo kako su moždane mreže za empatiju i ljubaznost različite.
To je sve dobro napravljeno,
pa to dobijamo evolucijom, majčinskom njegom, roditeljskom ljubavlju,
ali moramo to proširiti.
To se može proširiti čak i na druge vrste.
Ako želimo altruističnije društvo, potrebne su nam dvije stvari:
pojedinačna promjena i društvena promjena.
Je li pojedinačna promjena moguća?
Dvije tisuće godina iscrpnih istraživanja kažu da, moguća je.
15 godina suradnje s neurologijom i epigenetikom
reklo je da; naši mozgovi se mijenjaju kada vježbamo altruizam.
Tako sam proveo 120 sati u MRI uređaju.
Ovo je kada sam išao prvi put, poslije dva i pol sata.
Zatim su rezultati objavljeni u mnogim znanstvenim časopisima.
Pokazuje kako nedvosmisleno dolazi do strukturne
i funkcionalne promjene u mozgu kada vježbate altruističnu ljubav.
Kako bi vam bilo jasnije:
ovo je meditator u mirovanju s lijeve strane,
meditator u suosjećajnoj meditaciji, vidite svu aktivnost,
i zatim kontrolna grupa u mirovanju, ništa se nije dogodilo,
u meditaciji, ništa se nije dogodilo.
Nisu vježbali.
Je li potrebno 50.000 sati meditacije? Ne, nije.
Četiri tjedna, 20 minuta dnevno brižne, svjesne meditacije
već donosi strukturnu promjenu mozga u usporedbi s kontrolnom grupom.
To je samo 20 minuta dnevno tijekom četiri tjedna.
Čak i kod predškolaraca -- Richard Davidson je to napravio u Madisonu.
Osmotjedni program: zahvalnost, ljubaznost, suradnja, svjesno disanje.
Reći ćete: "To su samo predškolarci."
Pogledajte nakon osam tjedana,
pro-socijalno ponašanje, to je plava linija.
I zatim dolazi glavni znanstveni test, test s naljepnicama.
Najprije odredite za svako dijete tko je njihov najbolji prijatelj u razredu,
njihovo najneomiljenije dijete, nepoznato dijete, i bolesno dijete,
i morali su im davati naljepnice.
Prije intervencije, daju najveći dio svom najboljem prijatelju.
Djeca od četiri, pet godina, 20 minuta, tri puta tjedno.
Nakon intervencije, nema više diskriminacije:
ista količina naljepnica njihovom najboljem prijatelju
i najneomiljenijem djetetu.
To je nešto što bismo trebali napraviti u svim školama na svijetu.
Gdje dalje?
(pljesak)
Kada je Dalai Lama to čuo, rekao je Richardu Davidsonu,
"Odi u 10 škola, 100 škola, UN-u, cijelom svijetu."
Gdje dalje?
Individualna promjena je moguća.
Trebamo li čekati da se pojavi altruistični gen u ljudskom rodu?
Za to je potrebno 50.000 godina, previše za naš okoliš.
Na sreću, postoji evolucija kulture.
Kulture se, kako su eksperti pokazali, mijenjaju brže od gena.
To su dobre vijesti.
Vidite, stavovi prema ratu su se dramatično promijenili proteklih godina,
Individualna promjena i promjene u kulturi se međusobno oblikuju.
i tako, možemo postići altruističnije društvo.
Gdje dalje?
Ja ću otići nazad na Istok.
Godišnje liječimo 100.000 pacijenata u našim projektima.
Imamo 25.000 djece u školi, četiri posto dodatnih troškova.
Neki će reći: "Tvoje stvari djeluju u praksi,
ali funkcioniraju li u teoriji?"
Uvijek postoji pozitivno odstupanje.
Također ću se vratiti svom isposništvu
kako bih pronašao unutrašnje resurse za bolje služenje drugima.
Ali na globalnijoj razini, što možemo napraviti?
Potrebne su nam tri stvari.
Unapređenje suradnje:
kooperativno učenje u školi umjesto kompetitivnog učenja.
Bezuslovna suradnja unutar poduzeća --
može biti natjecanja među poduzećima, ali ne i unutar njih.
Potrebna nam je održiva harmonija. Volim taj izraz.
Ne više održivi razvoj.
Održiva harmonija znači kako ćemo smanjiti nejednakost.
Ubuduće, radimo više s manje,
i nastavljamo se razvijati kvalitativno, ne kvantitativno.
Potrebna nam je brižna ekonomija.
Homo economicus se ne može baviti siromaštvom usred obilja,
ne može se baviti problemom zajedničkih dobara
atmosfere, oceana.
Potrebna nam je brižna ekonomija.
Ako kažete kako ekonomija treba biti suosjećajna,
oni kažu: "To nije naš posao."
Ali ako kažete kako im nije stalo, to djeluje loše.
Treba nam lokalna posvećenost, globalna odgovornost.
Trebamo proširiti altruizam na drugih 1,6 milijuna vrsta.
Osjećajna bića su sugrađani ovog svijeta.
I trebamo se usuditi na altruizam.
Neka nam dugo živi altruistična revolucija.
Živjela revolucija altruizma.
(pljesak)
Hvala.
(pljesak)