Olen terve oma elu veetnud
kas koolimajas või teel sinna
või rääkides, mida koolis tehakse.
(Naer)
Minu mõlemad vanemad olid õpetajad,
mu emapoolsed vanavanemad olid õpetajad,
ja ma ise olen viimased 40 aastat teinud täpselt sama asja.
On ütlematagi selge, et nende aastate jooksul
olen saanud näha haridusreforme väga erinevat nurga alt.
On olnud reforme, mis on õnnestunud.
on olnud neid, mis nii hästi pole õnnestunud.
Teame, miks lapsed koolist välja langevad, samuti teame, miks lapsed ei õpi.
Asi on kas vaesuses, puudumistes, või eakaaslaste negatiivses mõjus.
See on meil teada.
Aga on üks asi, millest kunagi ei räägita
või räägitakse väga vähe,
on inimliku kontakti väärtus ja olulisus.
Suhted.
James Comer on öelnud, et sisulist õppimist ei toimu,
kui puudub hea läbisaamine.
George Washington Carver ütleb,
õppimine seisnebki just suhete mõistmises.
Kõiki meid on elus mõjutanud mõni õpetaja või täiskasvanu.
Olen aastaid vaadelnud, kuidas õpetatakse.
Olen näinud parimaid ja olen ilmselt näinud ka halvimaid.
Üks kolleeg ütles mulle kunagi:
"Mulle ei maksta selle eest, et mulle lapsed meeldiksid.
Mulle makstakse tundide andmise eest.
Laste töö on õppimine.
Mina õpetan ja nemad õpivad.
Nii lihtne see ongi."
"Heakene küll," ütlesin talle,
"Aga lapsed ei õpi nende käest, kes neile ei meeldi."
(Naer)
(Aplaus)
Ta vastas, et see on lihtsalt mingi jama.
Ütlesin talle:
"Kulla sõber, sinu aasta saab küll olema pikk ja kurnav."
Täpselt nii see ka läks.
On neid, kes usuvad, et oskus teistega kontakti saavutada
kas kaasasündinud või seda pole.
Olen nõus Stephen Coveyga.
Tema sõnul tuleks alustada lihtsatest asjadest,
nagu püüda esmalt ise mõista, mitte nõuda, et sind mõistetaks.
Lihtsad asjad nagu vabandamine.
Olete kunagi sellele mõelnud?
Paluge lapselt vabandust ja ta on imestusest šokis.
(Naer)
Õpetasin ükskord suhtarve.
Ma ei ole matemaatikas just tugev, aga ma võtsin asja ette.
(Naer)
Peale tundi vaatasin asja õpetaja käsiraamatust üle.
Ma olin kogu tunni valesti õpetanud.
(Naer)
Järgmisel päeval klassi ette minnes ütlesin:
"Vaadake lapsed, ma pean vabandama.
Õpetasin teile kogu tunni valesti. Ma tõesti vabandan."
Nad vastasid: "Pole hullu, õpetaja Pierson,
Te olite nii tõsiselt asja kallal, et me ei hakanud midagi ütlema."
(Naer)
(Aplaus)
Mul on olnud klasse, kus tase on olnud nii madal,
nii halbade õpitulemustega, et nutt tuli peale.
Murdsin pead, kuidas ma küll suudan selle klassi 9 kuuga viia
nende praeguselt tasemelt sinna, kuhu neil on vaja jõuda.
Ja see oli keeruline, tohutult raske.
Kuidas tõsta samaaegselt lapse enesehinnangut
ja tema õpitulemusi?
Ükskord tuli mul aga hea mõte.
Teatasin oma õpilastele:
"Teid valiti minu klassi seepärast,
et ma olen parim õpetaja
ja teie olete parimad õpilased.
Meil pandi ühte klassi kokku,
et saaksime kõikidele eeskuju näidata."
Üks õpilane küsis: "Päriselt ka?"
(Naer)
Vastasin, et jah, meil tuleb näidata teistele klassidele,
kuidas seda tehakse ja kui me läheme mööda koridori,
siis teised vaatavad meid, nii et lärmata ei tohi,
Tuleb lihtsalt uhkelt kõndida.
Ütlesin neile ka ühe lause, mida endale öelda:
"Mina olen keegi.
Olin seda juba siia tulles.
Ja olen veelgi parem siis, kui siit lahkun.
Ma olen tugev, ma olen tegija.
Ma väärin haridust, mida siit saan.
Ma teen asjad ära, mind imetletakse ja ma jõuan elus kaugele."
Nad vastasid: "Jaa!"
(Naer)
Kui seda piisavalt pikalt korrata
siis muutub see osaks sinust.
(Aplaus)
Andsin neile töö, kus oli 20 küsimust.
Õpilane vastas 18 küsimust valesti.
Kirjutasin töö servale +2 ja suure naerunäo.
(Naer)
Ta küsis: "Õpetaja Pierson, kas see on F?"
Vastasin, et jah.
(Naer)
Ta küsis: "Aga miks te panite sinna siis naerunäo?"
Vastasin: "Sest sul on hea hoog sees:
sul oli kaks õiget vastust sa ei pannud sugugi kõike mööda."
(Naer)
Küsisin, et kui me koos asja üle vaataksime, kas siis läheks paremini?
Ja ta vastas, et jah, läheks küll.
Sest vaata, -18 võtaks tuju täiesti ära,
aga +2 tähendab, et ma pole lootusetu.
(Aplaus)
Aastaid nägin, kuidas mu ema tegi koolivaheajal tööasju,
käis pärastlõunal õpilaste kodudes,
ostis kamme ja harju, maapähklivõid ja küpsiseid,
hoidis neis oma lauasahtlis, laste jaoks, kel polnud süüa
ja švammi ning seebitüki lastele, kes pesematusest haisesid.
Sest lapsi, kes haisevad, on paha õpetada.
(Naer)
Ja lapsed oskavad olla julmad.
Nii et tal oli kõik see kraam lauasahtlis
ja aastaid hiljem, kui ta jäi pensionile,
nägin, kuidas mitmed neist samadest lastest astusid läbi,
et talle öelda: "Teate, õpetaja Walker, teie muutsite mu elu.
Tänu teile sain ma hakkama.
Tänu teile tundsin, et olen midagi väärt,
kui ise sisimas arvasin, et olen mõttetu.
Tahtsin lihtsalt tulla, et näeksite, kuhu olen välja jõudnud."
Ja kui mu ema kaks aastat tagasi 92-aastasena suri,
siis oli ta matustel nii palju endisi õpilasi,
et see tõi mulle pisara silma,
aga mitte sellepärast, et teda enam ei olnud
vaid et ta oli suutnud saavutada lastega sellise kontakti, mis kunagi ei kao.
Kas suudame lastega rohkem kontakti saada?
Kindlasti.
Kas kõik lapsed alati meeldivad teile? Loomulikult mitte.
(Naer)
Millegipärast need kõige raskemad lapsed ei puudu kunagi...
(Naer)
Mitte kunagi.
Kõik lapsed ei saagi meeldida
ja rasked lapsed on alati kohal, kuna selleks on põhjust.
Asi on kontaktis ja suhetes.
Ja isegi kui nad teile kõik ei meeldi, ei tohi nad seda mitte kunagi teada saada.
Nii on õpetajad suurepärased näitlejad,
kes tulevad tööle ka siis, kui selleks üldse tuju ei ole
ja me järgime juhiseid, mis ei ole mõttekad,
aga me jätkame ikka õpetamist.
Jätkame oma õpetajatööd, sest see on meie elukutse.
Õpetamine ja õppimine peaksid valmistama rõõmu.
Kui vägev võiks maailm olla,
kui lapsed ei kardaks riskida,
kui nad ei kardaks mõelda,
ja kel oleks keegi, kes neid innustab?
Iga laps on väärt, et teda innustataks,
et oleks keegi täiskasvanu, kes temasse usuks
ja mõistaks, milline jõud on selles, kui lapsega leitakse kontakt,
ning teeks kõik selleks, et laps saaks realiseerida oma potentsiaali.
Kindlasti ei ole see kerge töö.
Kohe kindlasti mitte.
Aga see ei ole midagi võimatut.
Me suudame seda, me oleme õpetajad.
Meie eluülesanne on maailma muuta.
Suur aitäh teile!
(Aplaus)