דמיינו לעצמכם, שכשנכנסתם לכאן הערב
גיליתם שכולם בחדר נראים אותו דבר:
אותו הגיל, אותו מוצא,
באופן כללי יפה תואר.
אותו איש שיושב לידכם,
יכול היה להיות בעל אורח חיים ייחודי,
אבל לא הייתם יכולים לנחש
כי כולנו לובשים את אותה ארשת פנים.
זהו אותו סוג של שינוי צורה מצמרר שקורה גם בערים שלנו,
במקרה זה חל על בניינים, ולא אנשים.
הערים מלאות בצל וחספוס,
צבע ומרקם.
עדיין ניתן למצוא משטחי ארכיטקטורה מלאי אישיות ואופי
במבני מגורים בריגה (לטביה)
ובתימן,
דיור סוציאלי בוינה,
כפרים מקומיים באריזונה,
בנייני אבן חומה בניו יורק,
בתי עץ בסן פרנסיסקו,
אילו אינם ארמונות או קתדרלות,
אילו רק מבני מגורים
המבטאים את פאר הנורמה של הערים.
הסיבה שהם כאלו, היא שהצורך במקלט
נקשר לצורך האדם ביופי.
המשטחים המחוספסים נותנים לנו עיר "מוחשית".
נכון? רחובות שניתן לקרוא
ע"י מגע האצבעות על אבן ולבנה
אבל זה נהיה יותר ויותר קשה,
בגלל שהערים הופכות לחלקות.
במרכזי ערים צצים מגדלים
שכמעט תמיד עשויים מלט וברזל
ומכוסים זכוכית.
אפשר לראות גורדי שחקים בכל העולם --
יוסטון,
גואנגזו,
פרנקפורט --
ורואים את אותו צבא-הרובוטים המבריק,
צועד לעבר האופק.
עכשיו, חישבו על כל מה שאנחנו מפסידים
כאשר ארכיטקטים מפסיקים להשתמש בכל מגוון החומרים האפשרי.
כשאנחנו דוחים גרניט, אבן סיד וחול
עץ, נחושת, חרס ולבנים
סבכה (עור) וטיח,
אנחנו מפשטים ארכיטקטורה
ומרוששים את הערים.
כאילו אם היינו מורידים את רמת הבישול בעולם
לאוכל המוגש בזמן טיסה.
(צחוק)
עוף או פסטה?
אפילו גרוע מזה,
מקבץ של מגדלי זכוכית, כמו זה שבמוסקבה
משדר זלזול בערכים העירוניים והקהילתיים בעיר, נכון?
בניינים כאלו אמורים להעשיר את דיירי ובעלי הדירות,
אבל לא בהכרח את החיים של השאר,
עוברי האורח בשבילים שבין הבניינים.
ומצופה מאיתנו לעשות זאת בחינם.
מגדלים נוצצים הם זן פולשני
הם חונקים את הערים שלנו, והורגים מקומות ציבוריים.
אנחנו נוטים לחשוב על המראה החיצוני כמו על איפור,
שכבה שמורחים בסוף הבנייה על בניין שלמעשה כבר נבנה.
רק בגלל שחזית היא שטחית
לא אומר שאינה עמוקה.
הרשו לי להדגים
עד כמה חזית העיר משפיעה על אורח החיים בה.
כשביקרתי בסלמנקה שבספרד
נמשכתי לפלאסה מאיור
בכל שעות היום.
מוקדם בבוקר, קרני השמש בוהקות בחזיתות,
מחדדות את הצללים,
בלילה, אורות הרחוב מחלקות את הבניינים
למאות שטחים ייחודיים,
מרפסות חלונות ושדרות עמודים,
כל אחד מהם ריכוז של פעילות חזותית.
העומק והפירוט, הזוהר
נותנים לפלאזה איכות תיאטרלית.
היא הופכת לבמה בה כל הדורות נפגשים.
בני הנוער שרועים על המרצפות,
קשישים תפסו בעלות על הספסלים,
והמציאות הופכת להיות כמו הצגת אופרה.
המסך עולה בסלמנקה.
אפילו שאני מדבר על חזית של בניינים,
לא צורה, שימוש או מבנה,
עדיין, החזות משפיעה על חיינו,
משום שבניינים מיצרים את החלל מסביבם,
וחלל זה יכול למשוך אנשים אליו,
או להרתיע אותם.
ולרוב ההבדל קשור לאיכות החזיתות.
אז דוגמא הפוכה לפלאזה מאיור בסלמנקה
היא פלאזת לה דפנס שבפריס,
מתחם פתוח בעל קירות זכוכית
שעובדי משרד ממהרים דרכו
בדרך מהמטרו אל המשרדים
ולא מבזבזים את זמנם במתחם.
בתחילת 1980, הארכיטקט פיליפ ג'ונסון
ניסה לשחזר שדרה אירופאית עדינה בפיטסבורג.
הלא היא ה- PPG (פי פי ג'י),
חצי דונם של מרחב פתוח המוקף מבנים מסחריים
המורכבים ממראות.
הוא עיטר את המבנים עם עיטורים ודפנות ממתכת
וצריחים בסגנון גותי
שממש קופץ בקו השמיים.
אבל על פני הקרקע,
הפלאזה מרגישה כמו כלא עשוי זכוכית שחורה.
נכון, בימי הקיץ
הילדים מתרוצצים בין ודרך המזרקות
ובחורף ניתן להחליק על הקרח,
אבל חסרה בה את חוסר הפורמליות שבבילוי נינוח.
זה פשוט לא מאותם מקומות שאתם באמת רוצים לצאת ולבלות בהם.
מקומות ציבוריים קמים ונופלים מהרבה סיבות שונות.
ארכיטקטורה היא רק אחת מהן,
אבל אחת מהחשובות.
שדרות שהוקמו לאחרונה
כמו הכיכר הפדרלית במלבורן
או סופרקילן בקופנהגן
הצליחו בזכות השילוב בין חדש לישן,
בין מחוספס לחלק,
ובין צבעים בהירים וניטרלים,
ובגלל שאינם עשויים מזכוכית בלבד.
אני לא נגד זכוכית,
זהו חומר עתיק ועמיד
שקל לייצר ולהעביר,
להתקין ולהחליף
ולנקות.
וקיים בכל צורה החל מגליונות שקופים אדירים
ועד לבנים שקופות למחצה.
ציפויים חדשים גורמים לשינוי מצב רוח
באור המשתנה.
בערים יקרות כמו ניו יורק, יש לו את היכולת המופלאה
להכפיל ערך נכס ע"י חלונות,
הרי היא הסחורה היחידה שלמפתחים יש להציע
כדי להצדיק את המחירים ההזויים.
באמצע המאה ה-19,
במהלך בניית ארמון הבדולח בלונדון,
הזכוכית הייתה ברשימה קטנה של חומרים נדירים ומודרניים.
עד אמצע המאה ה-20,
כבר שלטה באזורי המסחר של כמה מערי אמריקה,
בעיקר בבנייני משרדים מפוארים
כמו בניין "לבר" במידטאון מנהטן, שתוכנן ע"י זקידמור, אווינגס ומריל.
לבסוף, הטכנולוגיה התקדמה לרמה
שארכיטקטים יכלו לתכנן בניין כה שקוף
שכמעט ונעלם.
ולאורך הדרך,
זכוכית הפכה לחומר ברירת המחדל בערים רבי קומות,
ויש לכך הצדקה רבה.
בגלל הנהירה של אוכלוסיית העולם לערים,
מעוטי היכולת התרכזו בשכונות עוני.
אבל מאות מיליוני אנשים נזקקו לדירות ומקומות עבודה
בבניינים הולכים וגדלים,
כך שיש הגיון כלכלי להשתמש במגדלים
ולעטוף אותם במעטה פרקטי וזול.
עם זאת, לזכוכית יש מגבלה
ביכולת ההבעה.
זהו חלק מקיר שעוטף פלאזה
בעיר הפרה-היספאנית מיטלה, בדרום מקסיקו.
התבליטים בני 2,000 שנה
מראים בבירור שזה היה מקום פולחן בעל חשיבות גבוהה
כשאנחנו מסתכלים עליהם היום אפשר לראות המשכיות היסטורית ומרקמית
בין התבליטים, ההרים מסביב
והכנסייה שנבנתה מעל ההריסות
באמצעות אבני ההריסות.
באואחאקה (מדינה) הקרובה, אפילו מבני טיח רגילים
הופכים לקנבס של צבעים, ציור פוליטי,
ואומנות גרפית מתוחכמת.
זוהי שפת תקשורת מורכבת
שמגיפת הזכוכית פשוט תמחק.
החדשות הטובות הן, שארכיטקטים ומפתחים
החלו לגלות מחדש את האושר במרקם
מבלי להתרחק ממודרניות.
חלק מוצאים שימוש יצירתי בחומרים ישנים כמו לבנים
וטֶרָה קוֹטָה
אחרים המציאו מוצרים חדשים כמו לוחות מעוצבים ששימש את סנוחטה
בכדי לתת למוזיאון האומנות המודרנית בסן פרנסיסקו
את איכותו המפוסלת והמקומטת.
הארכיטקט סטפנו בוארי יצר חזיתות חיות.
זהו היער האנכי, זוג מגדלי דירות במילאנו,
שהתכונה הכי מובלטת שלו היא יֶרֶק.
בוארי גם מתכנן גירסא כזו עבור נאנג'ינג בסין.
ודמיינו לעצמכם אם חזיתות ירוקות היו שכיחות כמו הזכוכית
כמה נקי יותר האוויר היה הופך בערים הסיניות.
אבל האמת היא שלרוב אלו פרוייקטים חד פעמיים ויוקרתיים,
וקשים לייצור המוני.
וזו בדיוק הנקודה.
כשמשתמשים בחומרים בעלי חשיבות מקומית,
מונעים מהערים להראות דומות אחת לשנייה
לנחושת יש היסטוריה ארוכה בניו יורק --
פסל החירות,
הכתר בבניין וולוורת' --
אבל היא יצאה מהאופנה מזמן
עד שאדריכלי "SHoP" השתמשו בה לכסות את בניין הנחושת האמריקאי,
זוג מגדלים מפותלים באיסט ריבר.
בנייתם עוד לא הסתיימה
וכבר ניתן לראות את הדרך בה השקיעה מעירה את החזית המתכתית,
שתהפוך לירוקה עם הזמן.
בניינים יכולים להיות כמו אנשים.
הפנים שלהם משדרות את ניסיון חייהם.
וזוהי נקודה חשובה,
כי כשזכוכית מתיישנת,
פשוט מחליפים אותה,
והבניין נראה בערך אותו דבר
עד שלבסוף הוא נהרס.
כמעט כל יסוד אחר, בעל יכולת
לשאוב מההיסטוריה ומהזיכרון,
ולהקרין אותם להווה.
הפירמה "אניד"
הלבישה את מוזיאון ההיסטוריה של יוטה בסולט לייק סיטי בנחושת ואבץ,
עפרות שנכרו מזה 150 שנה באזור
מה שגם מחביא את המבנה מהגבעות האדומות
וקיבלנו מוזיאון היסטורית הטבע
שמשקף את ההיסטוריה הטבעית של המקום.
וכשהזוכה בפרס הפריצקר הסיני וונג שו
בנה מוזיאון להיסטוריה בנינגבו,
הוא לא יצר רק מעטפת לעבר,
הוא חצב זיכרונות לתוך הקירות
תוך שימוש באבנים וואבנים ורעפים
שניצלו מכפרים שנהרסו.
ארכיטקטים יכולים להשתמש בזכוכית
באותם דרכים ליריות וחדשניות.
בניו יורק, שני בניינים,
הראשון ע"י ג'ין נובל והשני ע"י פרנק גרי
עומדים אחד מול השני במערב שדרה 19,
ומשחק ההשתקפויות שהם זורקים קדימה ואחורה
היא כמו סימפוניה באור.
אבל כשעיר עוברת לזכוכית
בתהליך הגדילה,
היא הופכת לאולם מראות,
קר ומדאיג.
אחרי הכל, ערים הם מקומות עם מגוון מרוכז
היכן שתרבויות העולם שפות ואורח חיים
מתקרבים ומתגבשים.
אז במקום לעטוף את כל המגוון הזה
וגיוון במבנים בעלי דמיון מוחץ
כדאי שתהיה לנו ארכיטקטורה שמכבדת את מירב הגון האורבני
תודה.
(מחיאות כפיים)