כשפתחתי את אקדמיית "גשרי מוט הול" ב-2010
המטרה שלי היתה פשוטה:
לפתוח בית ספר כדי לסגור בית כלא
עבור חלק זו היתה מטרה נועזת
משום שבית הספר שלנו ממוקם בשכונת בראונסוויל שבברוקלין
אחת השכונות הכי פחות מושקעות והכי אלימות
בכל העיר ניו-יורק.
כמו בהרבה בתי ספר עירוניים עם שיעורי עוני גבוהים
ניצבים מולנו מספר אתגרים,
כמו למצוא מורים שיכולים להזדהות
עם המורכבות של קהילה מוחלשת,
מחסור בתקצוב עבור אמצעים טכנולוגיים,
מעורבות הורית נמוכה
וכנופיות רחוב שמגייסות ילדים כבר בכיתה ד'.
אז הנה אני,
המנהלת-מייסדת של חטיבת ביניים אזורית ציבורית
והיו לי בהתחלה רק 45 תלמידים.
ל-30% מהם צרכים מיוחדים.
86% מתוכם היו ברמה נמוכה לגילם
באנגלית ובמתמטיקה.
ו-100% מהם חיו מתחת לקו העוני.
אם הילדים שלנו לא מגיעים לכיתות,
איך הם ילמדו?
ואם הם לא לומדים,
מה מחכה להם בעתיד?
כששאלתי את בני בן ה-13,
"בחור צעיר,
"איפה תהיה עוד חמש שנים?"
היה ברור שיענה:
"אני לא יודע אם אחיה עד אז."
או כשאישה צעירה אמרה לי
שמטרתה בחיים היא לעבוד במסעדת מזון-מהיר.
עלי זה לא מקובל.
היה גם ברור שאין להם שום מושג
שיש מרחב שלם של אפשרויות
שקיימות מחוץ לשכונה.
אנחנו קוראים לתלמידים שלנו "מלומדים", כי הם לומדים לאורך כל חייהם.
והמיומנויות שהם לומדים היום
יכינו אותם למכללה ולקריירה עתידית.
בחרתי את הצבעים המלכותיים סגול ושחור,
כי רציתי להזכיר להם שהם צאצאים של גדולה,
ושדרך חינוך,
הם מהנדסים עתידיים,
מדענים,
יזמים
ואפילו מנהיגים שיכולים לשלוט על העולם, ויעשו זאת.
היום,
שלושה מחזורים סיימו את בית הספר
ב98% –
(מחיאות כפיים)
98% מהם סיימו.
מדובר על כמעט 200 ילדים,
שעכשיו הולכים לכמה מהתיכונים הכי תחרותיים
בניו-יורק.
(מחיאות כפיים)
היה זה יום קר בינואר
כשהמלומד שלי, וידל צ'סטנט, פגש את ברנדון סטנטון,
מייסד הבלוג הידוע "האנשים של ניו-יורק."
ברנדון סיפר את סיפורו של צעיר בברוסוויל
שחזה באלימות מיד ראשונה,
כשראה אדם נזרק מגג.
ועדיין הוא יכול להיות מושפע ממנהלת
שפתחה בית ספר שמאמין בכל הילדים.
וידאל מגלם את הסיפור של כל כך הרבה ילדים מקופחים
שנאבקים לשרוד,
לכן אנחנו חייבים לתת עדיפות לחינוך.
הפוסט של ברנדון יצר סנסציה עולמית
שנגעה בחיי מליונים.
התוצאה של זה היתה 1.4 מליון דולר שגוייסו
להשתתפות המלומדים שלנו בביקורים במכללות ואוניברסיטאות,
לתוכניות מדע ומתמטיקה בקיץ,
כמו גם למלגות למכללות.
אתם צריכים להבין
שכש-200 אנשים צעירים מבראונסוויל ביקרו בהארווארד,
הם הבינו עכשיו
שמכללה לבחירתם היא אפשרות אמיתית.
והיעדר האפשרויות שנכפה עליהם
על ידי קהילה מקופחת,
הוחלף על ידי תקווה וייעוד.
המהפכה בחינוך מתרחשת בבתי הספר שלנו,
עם בוגרים שמספקים אהבה,
מבנה,
תמיכה
וידע.
אלה הדברים שנותנים השראה לילדים.
אבל זו לא משימה קלה.
ויש דרישות גבוהות
בתוך מערכת חינוך שאינה מושלמת.
אבל יש לי קבוצה דינמית של מחנכים
שמשתפים פעולה כקבוצה כדי לקבוע מהי תוכנית הלימודים הטובה ביותר.
והם משקיעים זמן מעבר ליום הלימודים,
ומגיעים בסופי שבוע,
ואפילו משתמשים בכסף שלהם כדי לספק משאבים
כשלנו אין אותם.
וכמנהלת,
אני צריכה לבדוק אם הם עונים על הציפיות שלי.
אז אני מופיעה בכיתות
ועורכת תצפיות כדי לתת משוב,
כי אני רוצה שהמורים שלי יהיו מוצלחים
ממש כמו השם אקדמיית "גשרי מוט הול".
ואני נותנת להם גישה אלי כל יום.
לכן לכולם יש את מספר הנייד האישי שלי,
כולל המלומדים והבוגרים שלי –
ולכן כנראה אני מקבלת שיחות ומסרונים
בשלוש בלילה.
(צחוק)
אבל אנחנו מחוברים כדי להצליח,
ומנהיגים טובים עושים את זה.
העתיד של מחר יושב בכיתות שלנו.
והם האחריות שלנו.
זה אומר שכולם פה,
ואלה שצופים במסך.
אנחנו חייבים להאמין בגאונות שלהם,
ומזכירים להם על ידי לימודם
שבאמת יש כוח בחינוך.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)