Ubistvo se dogodilo pre nešto više od 21 godine,
18. januara 1991. u malom naselju u predgrađu Linvud, u Kaliforniji,
samo nekoliko kilometara jugoistočno od Los Anđelesa.
Otac je izašao iz kuće da kaže svom sinu i njegovoj petorici prijatelja
da je vreme da prestanu da se glupiraju
ispred kuće i na trotoaru,
da uđu u kuću, završe domaće zadatke,
i pripreme se za spavanje.
Dok je otac davao ove instrukcije, auto je prolazio, polako,
i samo koliko je prošao pored oca i tinejdžera, ruka je izašla
kroz prozor suvozača, i - "bam, bam" - ubila oca.
I auto je ubrzao.
Policija, inspektori bili su začuđujuće efikasni.
Razmotrili su sve uobičajene krivce,
i za manje od 24 sata, izabrali su osumnjičenog:
Franciska Karilja, sedamnaestogodišnjaka
koji je živeo oko dva bloka dalje od mesta pucnjave.
Pronašli su njegove fotografije. Pripremili su niz slika,
i dan nakon pucnjave, pokazali ih jednom od tinejdžera,
i on je rekao: "To je slika. Njega sam video da ubija mog oca."
To je bilo preliminarno saslušanje koje je sudija saslušao,
da uputi gospodina Karilja na suđenje za prvostepeno ubistvo.
U istrazi koja je usledila pre suđenja,
svakome od ostale petorice pokazane su fotografije, isti niz slika.
Slika za koju možemo da utvrdimo da je verovatno bila
ona koju su pokazali u nizu slika, je ova slika u donjem levom uglu.
Razlog zbog koga nismo apsolutno sigurni je
način čuvanja dokaza u našem sudskom sistemu,
ali to je ceo jedan TEDx govor za kasnije.
Dakle, na konkretnom suđenju, svih šest tinejdžera su svedočili,
i pokazali identifikaciju u nizu slika.
On je bio optužen. Dobio je doživotnu kaznu,
i transportovan je u zatvor Folsom.
Dakle, šta nije u redu? Otvoreno, fer suđenje, puna istraga.
E da, pištolj nikada nije pronađen.
Nijedno vozilo nije identifikovano kao ono
iz koga je strelac ispružio ruku,
i niko nikada nije optužen kao vozač vozila iz koga je pucano.
A alibi gospodina Karilja?
Ko od ovde prisutnih roditelja bi mogao da ne laže kada se radi
o tome gde je njegovo dete bilo kada se radi o istrazi ubistva?
Poslat je u zatvor, odlučno insistirajući na svojoj nevinosti,
što i radi za ovih 21 godinu.
Pa, u čemu je problem?
Problemi, zapravo, u ovakvim slučajevima
dolaze uglavnom od decenija naučnog proučavanja ljudskog pamćenja.
Pre svega, mi imamo sve statističke analize
iz "Projekta nevinosti" gde znamo da imamo
250, 280 dokumentovanih slučajeva gde su ljudi
bili pogrešno optuženi a zatim pomilovani,
neki od smrtne kazne,
na osnovu kasnijih DNK analiza,
i preko tri četvrtine ovih slučajeva pomilovanja
uključivali su samo identifikaciju očevidaca
za vreme suđenja na kome su osuđeni.
Znamo da su identifikacije očevidaca podložne greškama.
Druga stvar dolazi od aspekta ljudskog pamćenja
koje je povezano sa različitim funkcijama mozga
ali ja mogu da sumiram sve to, zarad konciznosti u jednoj rečenici:
mozak mrzi vakuum.
Pod najboljim uslovima posmatranja, apsolutno najboljim,
detektujemo, kodiramo i čuvamo
samo delove i fragmente čitavog iskustva oko nas
i oni se skladište u različitim delovima mozga.
Sada, kada je važno da se setimo
šta je bilo to što smo iskusili,
mi imamo nekompletnu, delimičnu sliku, i šta se dešava?
Nesvesno, bez traženja da obradi sliku,
mozak popunjava informacijama koje se nisu desile, koje nisu sačuvane,
iz zaključaka, iz spekulacije, iz izvora informacija koji nam dolaze,
kao posmatraču, nakon posmatranja.
Ali to dolazi nesvesno tako da čovek ni ne zna da se to dešava.
To se zove rekonstruktivna memorija.
Dešava nam se u svim aspektima života, svakodnevno.
Razmislite o užasnim događajima 11. septembra.
Pomislite na to kada ste prvi put čuli o ovoj katastrofi,
kako ste se osećali, i još bitnije,
kada ste prvi put videli da se druga kula ruši,
kada se srušila prva kula?
Ukoliko ste kao većina Amerikanaca, gde uključujem i sebe,
veoma jasno se sećate
da ste videli da pada prva kula i onda ste videli
da konačno pada i druga kula kada je u nju udario avion
sat ili dva kasnije.
Veoma dobro se sećam gde sam bio. Bio sam na aerodromu u Los Anđelesu,
na satelitskom terminalu za American Airlines
i čekao sam da se ukrcam na avion za San Dijego.
Naravno, sav vazdušni saobraćaj je prekinut.
Tako da nisam mogao da radim ništa osim da sedim i gledam TV monitore
gde su se vesti prenosile iznova i iznova.
Od tih događaja sećam se i znam da sam video da pada druga kula
sat ili dva nakon prve.
Sva naša istraživanja navode da tako misli i većina Amerikanaca,
osim nekoliko ljudi koji žive na određenim mestima u Njujorku.
Znate šta? To je potpuno lažno sećanje.
Nije bilo nešto što biste iskusili,
nije bilo snimka druge kule
kako pada sve do preko 24 časa nakon incidenta.
Ali intelektualno, kognitivno znate
da su te dve stvari vremenski blizu.
Znate i videli ste prvu, videli ste drugu
ali najranije dan nakon prve.
Ali mozak ih je spojio, a da vi toga niste svesni
i verujete da ste ih videli jednu za drugom.
To je rekonstruisano sećanje, netačno sećanje.
Koliko god živopisno, koliko god da ste sigurni.
Bile su te dve pretpostavke, između ostalih -
rekonstruktivna memorija, činjenica o mogućnosti greške očevidaca -
koje su bile deo podstreka grupi žalbenih advokata,
predvođenih izvanrednim advokatom Elen Egers,
da udruže svoje iskustvo i talente i da zatraže od vrhovnog suda
ponovno suđenje za Franciska Karilja.
Angažovali su mene, kao forenzičkog neurofiziologa,
jer sam bio stručnjak iz oblasti
identifikovanja iz sećanja očevidaca, što je očigledno imalo smisla u ovom slučaju.
Ali i zato što sam bio stručnjak i svedok za prirodu ljudskog vida noću.
Pa, kakve to veze ima s ovim slučajem?
Pa, kada čitate kroz dokazni materijal u slučaju Kariljo,
jedna od stvari koja vas pogodi je ta da
su inspektori rekli da je osvetljenje bilo dobro
na mestu zločina, na mestu pucnjave.
Svi tinejdžeri su svedočili za vreme suđenja
da su mogli dobro da vide.
Ali, ovo se desilo sredinom januara, na severnoj hemisferi,
u 7 sati uveče.
Kada sam uradio proračune
na toj lokaciji na Zemlji u vreme kada se incident dogodio,
bio je prošao sumrak, i nije bilo mesečine te noći.
Sva svetla te noći koja su dolazila od sunca i meseca
su ova koja vidite na ekranu.
Jedino svetlo u toj oblasti te večeri dolazilo je iz veštačkih izvora,
i tu ja nastupam - radim rekonstrukciju scene
sa fotometrima, različitim merama iluminacije
i raznim drugim merama percepcije boja,
sa specijalnim kamerama i brzim filmovima.
Radim sva merenja i snimam ih. Onda, dobijam fotografije,
i ovako izgleda scena u vreme pucnjave
iz pozicije tinejdžera
koji gledaju auto koji prolazi i puca.
Ovo je gledano direktno na drugu stranu ulice.
Setite se, inspektori su rekli da je osvetljenje bilo dobro.
Tinejdžeri su rekli da su mogli dobro da vide.
Ovo je pogled direktno preko puta ulice odakle su oni stajali.
Ovo je pogled ka istoku, gde je auto otišao nakon pucnjave,
a ovo je osvetljenje direktno iza oca i iza tinejdžera.
Vidite, u najboljem slučaju je loše.
Niko ovo ne može da nazove dobro osvetljeno
i u stvari, koliko god da su slike dobre, a slikao sam ih jer sam znao
da ću svedočiti na sudu,
i slika vredi više od hiljadu reči
kada pokušavate da saopštite brojeve, apstraktne koncepte kao luks,
internacionalne mere osvetljenja,
vrednosti testa percepcije boja Išihara.
Kada to predstavite ljudima koji nisu dobro upućeni
u taj aspekt nauke, oni postaju
kao gušteri na popodnevnom suncu.
To je kao da govorimo o tangensu ugla, ok?
Njihove oči samo zure.
Dobar forenzički ekspert mora biti i dobar edukator,
dobar komunikator i to je deo razloga zašto smo napravili ove slike,
da pokažemo ne samo gde su izvori svetlosti,
i takozvano razlivanje, distribucija,
već i zato što je lakše onome ko prosuđuje
da razume okolnosti.
Dakle, ovo su neke od slika koje sam, u stvari, koristio dok sam svedočio,
ali važnija za mene kao naučnika su bila ta
očitavanja fotometra koja sam ja onda konvertovao
u prognoze mogućnosti vida ljudskog oka
pod tim okolnostima, i iz tih očitavanja
koja sam snimio na licu mesta pod istim sunčevim i mesečevim uslovima
u isto vreme, i tako dalje,
mogao sam da predvidim da neće biti pouzdane percepcije boja,
što je najvažnije za prepoznavanje lica,
i da će biti samo zatamnjenog prizora,
što znači da će biti veoma male rezolucije,
što zovemo ocrtavanje ivica,
i da će štaviše, jer su oči potpuno proširene
pod ovakvom svetlošću, dubina polja
daljina na koju se fokusirate da biste videli detalje,
biti manja od 45 cm.
Tako sam svedočio na sudu,
i dok je sudija bio veoma pažljiv, to je bilo veoma dugo saslušanje
za zahtev za ponovno suđenje,
i kao rezultat, krajičkom oka sam primetio
da će sudiji možda biti potrebno malo više podstreka
od samih brojki.
I tu sam se malo drznuo, okrenuo sam se i upitao sudiju:
"Vaša Visosti, mislim da bi trebalo da izađete na lice mesta i pogledate sami."
Možda sam govorio tonom koji je zvučao više kao začikavanje nego kao zahtev,
ali bilo kako bilo, zahvaljujući hrabrosti ovog čoveka,
on je rekao: "Da, hoću." Šok u američkom pravosuđu.
Stvorili smo identične uslove,
rekonstruisali smo čitavu stvar ponovo,
on je došao sa celom brigadom oficira
da ga štite u ovom kraju. (Smeh)
Stavili smo ga da stane malo više ka ulici,
znači bliže vozilu iz koga je pucano nego što su tinejdžeri stajali,
na oko metar udaljenosti od ivičnjaka
ka sredini ulice.
Auto je prošao,
isti auto kao što su opisali tinejdžeri;
unutra su bili vozač i suvozač,
i kada je auto prošao sudiju,
suvozač je ispružio ruku,
i uperio ka sudiji
dok je auto nastavio da ide, baš kako su tinejdžeri opisali.
Nije imao pravi pištolj u ruci,
mislili smo da bi šerifovo odeljenje verovatno preispitivalo potrebu
za takvim realizmom.
U ruci je imao crni predmet sličan pištolju koji je opisan.
Uperio je, i evo šta je sudija video.
Ovo je auto 9 metara udaljen od sudije.
Ruka viri sa suvozačevog mesta
i uperena je ka nama. To je udaljenost od 9 metara.
Neki tinejdžeri tvrdili su da je auto u stvari
bio 4,5 metra udaljen kada je pucao.
U redu. Ovo je 4,5 metra.
U tom trenutku, malo sam se zabrinuo.
Ovaj sudija je neko s kim nikada ne biste poželeli da igrate poker.
Bio je totalni stoik.
Nisam mogao da primetim ni trzaj njegove obrve.
Niti najmanji pokret glavom.
Nisam mogao da osetim kako je reagovao na ovo,
i nakon što je pogledao ovu rekonstrukciju,
okrenuo se ka meni i pitao: "Da li postoji još nešto što želite da pogledam?"
Rekao sam: "Vaša Visosti," i ne znam da li sam bio
ohrabren naučnim merenjma koja sam imao u svom džepu
i svojim znanjem da su tačna
ili je to bila moja glupost, što su mislili advokati odbrane
kada su me čuli da izgovaram: "Da, Vaša Visosti, želim da stanete ovde
i želim da auto prođe još jednom
i želim da zastane tačno ispred Vas,
na oko metar od vas, i želim da suvozač ispruži ruku
i uperi u vas sa crnim predmetom
i da vi gledate u njega koliko hoćete."
I ovo je on video. (Smeh)
Primetićete, što sam i uključio u svoj izveštaj,
da dominantno osvetljenje dolazi sa severne strane,
što znači da bi lice strelca bilo zatamnjeno.
Štaviše, krov automobila
baca senku na unutrašnjost automobila
i čini je još tamnijom.
I ovo je sa daljine od oko metar.
Zašto sam rizikovao?
Znao sam da je dubina polja oko 45 cm ili manje.
Metar udaljenosti, mogao je biti i čitav fudbalski teren daleko.
Ovo je on video.
Vratio se, bilo je još nekoliko dana za dokaze.
Na kraju, odlučio je da će dozvoliti
peticiju za ponovno suđenje.
Štaviše, oslobodio je gospodina Karilja
da bi mogao da pomogne u pripremi svoje odbrane
ukoliko tužilaštvo odluči da mu ponovo sudi.
Što su oni odlučili da ne urade. On je sada slobodan čovek.
(Aplauz)
Ovo je on kako grli babu svoje supruge.
Njegova devojka je bila trudna kada je otišao na suđenje.
Rodila je dečaka.
On i njegov sin zajedno pohađaju kalifornijski univerzitet u Long Biču,
idu na časove.
(Aplauz)
I šta nam pokazuje ovaj primer - šta je važno da zapamtimo?
Pre svega, postoji duga istorija antipatije između nauke i zakona
u američkom pravosuđu.
Mogao bih vas počastiti horor pričama o neznanju
koje sam iskusio kao forenzički ekspert tokom decenija
pokušavajući da uvedem nauku u sudnice.
Protivnički advokati se suprotstave, i pobiju dokaze.
Jedan predlog je da svi postanemo mnogo više okrenuti
ka neophodnosti, kroz pravila, kroz procedure,
da bismo dobili više nauke u sudnici,
i mislim da je veliki korak ka tome više zahteva -
uz svo poštovanje pravnim fakultetima, -
za naukom, tehnologijom, tehnikom, matematikom
za sve koji uče pravo, jer oni postaju sudije.
Razmislite kako biramo sudije u našoj zemlji.
Drugačije je nego u drugim zemljama.
Druga stvar koju bih predložio, je oprez koji svi moramo da imamo;
ja stalno moram da se podsećam
koliko su tačna sećanja za koja mislimo da su istinita,
u koja verujemo?
Decenije istraživanja, primeri i primeri slučajeva kao što je ovaj,
gde pojedinci zaista veruju u svoja sećanja.
Nijedan od ovih tinejdžera koji su identifikovali počinioca
nije mislio da greši.
Niko od njih nije pomislio da možda nije mogao da vidi lice.
Svi moramo biti pažljivi.
Upravo ste videli neverovatan film o kompleksnostima sećanja.
To je neverovatno zbunjujući
i komplikovan skup procesa i principa koji su ovde uključeni.
Sva naša sećanja su rekonstruisana.
Naša sećanja su proizvod onoga što smo doživeli
i svega što se desilo nakon toga.
Ona su dinamična, savitljiva, promenljiva i iz tog razloga
svi moramo da zapamtimo da treba da budemo oprezni
i da tačnost naših sećanja ne može da se meri po tome koliko su živopisna
niti po tome koliko smo mi sigurni u to da su tačna.
Ja sam siguran da sam video da se druga kula ruši sat kasnije,
ali znam da se to nije moglo desiti.
Hvala vam.
(Aplauz)