Tento rok Nemecko oslavuje
25. výročie pokojnej revolúcie
vo Východnom Nemecku.
V roku 1989 bol zrušený komunistický režim,
zrútil sa Berlínsky múr a o rok neskôr
sa Nemecká demokratická republika, NDR,
na východe krajiny zjednotila
so Spolkovou republikou Nemecko na Západe
a vytvorili dnešné Nemecko.
Okrem mnohých iných vecí Nemecko zdedilo
archívy východonemeckej tajnej polície,
známej pod názvom Stasi.
Len dva roky po jej rozpustení
sa jej dokumenty otvorili verejnosti
a historici ako som ja začali
tieto dokumenty študovať,
aby sa dozvedeli viac o tom, ako fungovala NDR – štát špehovania.
Možno ste videli film „Životy tých druhých“.
Tento svet Stasi preslávil po celom svete,
a keďže žijeme v ére,
v ktorej slová ako „špehovanie“ či „napichnutie“
sú na titulných stránkach novín,
chcel by som hovoriť o tom,
ako Stasi naozaj fungovala.
Najprv sa krátko pozrime
na históriu Stasi,
lebo je to naozaj dôležité,
aby sme pochopili to, ako chápala samu seba.
Pôvodne to vymysleli v Rusku.
V roku 1917 ruskí komunisti založili
Všeruskú mimoriadnu komisiu pre boj
s kontrarevolúciou a sabotážou,
skrátene Čeka.
Viedol ju Felix Dzeržinský.
Čeka bola nástrojom komunistov,
pomocou ktorého etablovali svoj režim terorizovaním ľudí
a popravovaním svojich nepriateľov.
Neskôr sa vyvinula v dobre známu KGB.
Čeka bola idolom vedúcich Stasi.
Sami seba nazývali čekistmi,
a dokonca aj ich emblém bol podobný,
ako vidíte tu.
Tajná ruská polícia
bola vlastne tvorcom a učiteľom Stasi.
Keď Červená armáda okupovala Východné Nemecko v roku 1945,
okamžite sa tam rozšírili,
a čoskoro začala školiť nemeckých komunistov,
aby si mohli vybudovať vlastnú tajnú políciu.
Mimochodom, v tejto sále, v ktorej sa práve nachádzame,
bola v roku 1946 založená vedúca strana NDR.
O päť rokov neskôr vznikla Stasi
a krok za krokom
na ňu prešla celá špinavá práca utláčania.
Napríklad centrálne väzenie
pre politických väzňov,
ktoré založili Rusi,
prebrala Stasi a používala ho
až do konca obdobia komunizmu.
Tu ho vidíte.
Na začiatku sa každý dôležitý krok
vykonal za prítomnosti Rusov.
Ale Nemci sú známi svojou efektivitou,
takže Stasi rástla veľmi rýchlo
a už v roku 1953 mala viac zamestnancov
než malo predtým Gestapo,
tajná polícia v nacistickom Nemecku.
Tento počet sa v každej dekáde zdvojnásobil.
V roku 1989 pre Stasi pracovalo
viac ako 90 000 zamestnancov.
To znamená, že jeden zamestnanec
bol zodpovedný za 180 obyvateľov,
čo bolo vo svete naozaj unikátom.
Na vrchole tohto ohromného aparátu
stál jeden človek, Erich Mielke.
Bol vedúcim Ministerstva štátnej bezpečnosti
viac ako 30 rokov.
Bol svedomitým funkcionárom –
vo svojej minulosti zabil dvoch policajtov
neďaleko odtiaľto –
a vlastne zosobňoval Stasi.
Ale čo bolo na Stasi také výnimočné?
Predovšetkým to bola jej obrovská moc,
pretože v jednej organizácii spájala rozličné funkcie.
V prvom rade bola Stasi tajnou službou.
Používala všetky možné nástroje na to,
aby tajne získala informácie,
napríklad informátorov, odposluchy telefónov,
ako vidíte na tomto obrázku.
A nebola aktívna len vo Východnom Nemecku,
ale po celom svete.
Po druhé, Stasi bola tajná polícia.
Mohla zastaviť človeka na ulici
a zadržiavať ho vo svojom vlastnom väzení.
Po tretie, Stasi fungovala
ako verejný žalobca.
Mala právo otvoriť predbežné vyšetrovanie
a oficiálne ľudí vypočúvať.
V neposlednom rade
mala Stasi svoje vlastné ozbrojené sily.
Jej viac ako 11 000 vojakov slúžilo
v takzvaných Strážnych plukoch.
Tie založili za účelom potláčania protestov a povstaní.
Kvôli tejto koncentrácii moci
bola Stasi prezývaná štátom v štáte.
Ale pozrime sa viac a podrobnejšie
na nástroje Stasi.
Pamätajte si, prosím, že v tom čase
ešte internet a smartfóny neboli vynájdené.
Samozrejme, Stasi na odpočúvanie ľudí používala všetky
možné technické nástroje.
Telefóny boli napichnuté,
vrátane telefónu nemeckého kancelára na Západe,
často sa odpočúvali aj byty.
Každý deň tieto stroje otvárali
90 000 listov.
Stasi tiež špehovala desiatky tisíc ľudí,
pričom používala špeciálne školených agentov a tajné kamery,
aby dokumentovala ich každý krok.
Na tomto obrázku vidíte mňa
keď som bol mladý, pred touto budovou,
kde sme teraz, odfotil ma agent Stasi.
Stasi dokonca zbierala aj pachy ľudí.
Ich vzorky skladovala v uzatvorených nádobách,
ktoré sa našli po pokojnej revolúcii.
Za všetky tieto úlohy boli zodpovedné
vysoko špecializované oddelenia.
Oddelenie, ktoré odpočúvalo telefónne hovory,
bolo úplne izolované
od oddelenia, ktoré kontrolovalo listy,
a to z dobrého dôvodu,
pretože ak nejaký agent opustil Stasi,
jeho vedomosti boli veľmi malé.
Porovnajte si to napríklad so Snowdenom.
Ale dôležitá bola aj vertikálna špecializácia,
aby sa zabránilo všetkým formám súcitu
s pozorovaným objektom.
Agent, ktorý špehoval mňa,
nevedel, kto som,
ani prečo ma pozorujú.
Vlastne som pašoval zakázané knihy
zo Západu do Východného Nemecka.
Ale pre Stasi bolo ešte typickejšie,
že používali ľudské zdroje rozviedky,
ľudí, ktorí sa tajne zodpovedali Stasi.
Pre ministra Štátnej bezpečnosti
boli títo takzvaní neoficiálni zamestnanci
najdôležitejšími nástrojmi.
Od roku 1975 so Stasi neustále spolupracovalo
takmer 200 000 ľudí,
čiže viac ako 1 % populácie.
Istým spôsobom mal minister pravdu,
pretože technické nástroje dokážu
registrovať len to, čo ľudia robia,
ale agenti a špióni môžu reportovať
aj to, čo ľudia plánujú robiť,
a to, čo si myslia.
Preto Stasi naverbovala toľko informátorov.
Systém, ako ich získať
a ako ich cvičiť, ako sa tomu hovorilo,
bol veľmi sofistikovaný.
Stasi mala vlastnú univerzitu
neďaleko odtiaľto,
kde sa metódy skúmali
a potom ich vysvetľovali úradníkom.
Smernica obsahovala podrobný návod
každého kroku, ktorý musíte vykonať,
ak chcete presvedčiť človeka,
aby zradil svojich spoluobčanov.
Niekedy sa hovorí, že informátorov tlačili do toho,
aby sa stali agentom,
ale to zvyčajne nie je pravda,
pretože prinútený informátor je zlý informátor.
Jedine niekto, kto vám chce dať informácie, ktoré potrebujete,
je efektívny donášač.
Hlavným dôvodom, prečo ľudia kooperovali so Stasi,
bolo politické presvedčenie a materiálne výhody.
Funkcionári sa tiež snažili vytvoriť osobné puto
medzi sebou a informátorom
a úprimne, príklad Stasi dokazuje,
že nie je také ťažké získať niekoho,
aby zradil ostatných.
Dokonca aj niektorí z vrcholových disidentov vo Východnom Nemecku
kolaborovali so Stasi,
ako napríklad Ibrahim Böhme.
V roku 1989 bol lídrom mierumilovnej revolúcie,
a takmer sa stal prvým slobodne zvoleným premiérom NDR,
ale potom vysvitlo, že aj on bol informátorom.
Sieť špiónov bola naozaj široká.
V takmer každej inštitúcii,
dokonca aj v kostoloch Západného Nemecka,
ich bolo mnoho.
Pamätám si, ako som povedal vedúcemu úradníkovi Stasi:
„Ak by ste ku mne poslali informátora,
určite by som ho bol spoznal.“
Odpovedal mi:
„My sme nikoho neposlali.
Zobrali sme tých, čo boli okolo teba.“
A naozaj, dvaja z mojich najlepších priateľov
o mne Stasi donášali.
Nielen v mojom prípade sa informátori držali veľmi blízko.
Napríklad Vera Lengsfeld, ďalšia prominentná disidentka:
v jej prípade na ňu donášal jej manžel.
Známeho spisovateľa zradil vlastný brat.
Pripomína mi to román 1984 od Georgea Orwella,
kde jedinou očividne dôveryhodnou osobou
bol informátor.
Ale prečo Stasi všetky tieto informácie
zhromažďovala vo svojich archívoch?
Hlavným dôvodom bolo kontrolovať spoločnosť.
V takmer každom prejave dal minister Stasi
rozkaz zistiť, kto je kto,
čo znamenalo kto si čo myslí.
Nechcel čakať, kým sa niekto
pokúsi konať proti režimu.
Chcel dopredu vedieť,
či si ľudia mysleli a čo plánovali.
Východní Nemci samozrejme vedeli,
že sú obklopení informátormi,
ktorí boli v totalitnom režime, ktorý rozsieval nedôveru
a stav všadeprítomného strachu,
najdôležitejším nástrojom na útlak ľudí
v akejkoľvek diktatúre.
Preto sa mnohí Východní Nemci nepokúsili
proti komunistickému režimu bojovať.
Ak sa pokúsili, Stasi často použila
naozaj diabolskú metódu.
Nazývala sa Zersetzung,
a popisuje ju ďalšia smernica.
Toto slovo sa ťažko prekladá, pretože
pôvodne znamená „rozklad“.
Ale v podstate je to pomerne presný opis.
Cieľom bolo v tajnosti zničiť
sebavedomia ľudí,
napríklad zničením ich dobrého mena,
organizovaním zlyhaní v ich práci,
zničením ich osobných vzťahov.
Vzhľadom na to bolo Východné Nemecko veľmi modernou diktatúrou.
Stasi sa nepokúšala každého disidenta zatknúť.
Prednostne sa ho snažila paralyzovať,
a to sa jej darilo,
pretože mala prístup k toľkým osobným informáciám
a k mnohým inštitúciám.
Väznenie niekoho sa používalo
iba ako posledná možnosť.
Za týmto účelom Stasi vlastnila 17 zadržiavacích väzníc,
v každom regióne jednu.
Stasi si tu tiež vybudovala
pomerne moderné metódy zadržiavania.
Úradník, ktorý vypočúval,
väzňa zvyčajne nemučil.
Namiesto toho používal sofistikovaný systém
psychologického nátlaku,
v ktorej bola hlavná striktná izolácia.
Takmer žiadny väzeň neodolal
bez toho, aby nepodal svedectvo.
Ak budete mať príležitosť,
určite navštívte bývalé väzenie Stasi v Berlíne
s prehliadkou so sprievodcom, bývalým politickým väzňom,
ktorý vám vysvetlí, ako to fungovalo.
Ešte jedna otázka si vyžaduje odpoveď:
Ak bola Stasi tak dobre organizovaná,
prečo sa komunistický režim zrútil?
Po prvé, v roku 1989 si vedenie Východného Nemecka
nebolo isté, čo robiť
s rastúcimi protestami ľudí.
K zmätku pridalo aj to,
že v domovskej krajine socializmu,
v Sovietskom zväze,
sa presadzovala liberálnejšia politika.
Okrem toho režim závisel
od pôžičiek od Západu.
Preto Stasi nedostala žiadny rozkaz
na potlačenie povstania.
Po druhé v komunistickej ideológii
nie je miesto pre kritiku.
Namiesto toho si vedenie osvojilo
vieru, že socializmus je dokonalý systém,
a, samozrejme, Stasi to musela potvrdiť.
Následkom bolo,
že napriek všetkým tým informáciám
režim nedokázal analyzovať svoje skutočné problémy,
a preto ich nemohol riešiť.
Nakoniec Stasi skončila kvôli štruktúram,
ktoré podľa obvinenia chránila.
Koniec Stasi
bolo niečo tragické,
pretože všetci jej vedúci boli počas pokojnej revolúcie
zaneprázdnení jedinou vecou:
ničením dokumentov,
ktoré za tie desaťročia vytvorili.
Našťastie ich zastavili ľudskoprávni aktivisti.
Preto dnes dokážeme používať tieto záznamy
a lepšie porozumieť tomu,
ako funguje štát donášačov.
Ďakujem.
(potlesk)
Bruno Giussani: Ďakujem. Ďakujem pekne.
Takže Hubertus, chcem sa vás spýtať na pár vecí,
pretože tu mám magazín Der Spiegel z minulého týždňa.
„Mein Nachbar NSA“ – Môj sused NSA.
A vy ste nám práve povedali o mojom susedovi,
o špiónoch a informátoroch z Východného Nemecka.
Takže je medzi týmito dvoma príbehmi
nejaké priame prepojenie či nie?
Aká je vaša reakcia ako historika,
keď vidíte toto?
HK: Myslím, že treba
spomenúť niekoľko aspektov.
Po prvé, je rozdiel,
prečo zbierate takéto údaje.
Zbierate ich preto, lebo chcete chrániť vašich ľudí
pred teroristickými útokmi,
alebo preto, že vašich ľudí chcete utláčať?
Takže to je podstatný rozdiel.
Ale na druhej strane,
tieto nástroje sa dajú zneužiť aj v demokracii,
a to je vec, pri ktorej sa musíme mať na pozore,
aby sme to zastavili,
a aby tajné služby
rešpektovali pravidlá, ktoré máme.
Tretia vec, pravdepodobne,
môžeme byť naozaj radi, že žijeme v demokracii,
lebo si môžete byť istí,
že Rusko a Čína robia to isté,
ale nikto o tom nehovorí,
lebo to nikto nevedel urobiť.
(potlesk)
BG: Keď tento príbeh vyšiel po prvý raz, minulý rok v júli,
podali ste trestné oznámenie
na nemecký tribunál. Prečo?
HK: Áno, urobil som ho kvôli tomu druhému bodu, ktorý som spomenul,
pretože si myslím, že hlavne v demokracii
pravidlá platia pre všetkých.
Vytvárajú sa pre každého, takže žiadna inštitúcia
nemá povolenie tieto pravidlá nedodržiavať.
V trestnom zákonníku Nemecka je napísané,
že nie je dovolené niekoho odpočúvať
bez povolenia od sudcu.
Našťastie je to napísané v nemeckom trestnom zákonníku,
takže ak sa to nerešpektuje, potom, myslím si,
je potrebné vyšetrovanie,
a trvalo dlhý čas,
kým ho v Nemecku začal prokurátor,
a začal ho len v prípade Angely Merkel,
a nie v prípade všetkých ostatných ľudí, ktorí žijú v Nemecku.
BG: To ma neprekvapuje, vzhľadom –
(potlesk) –
vzhľadom na príbeh, ktorý ste nám povedali.
Keď sa na to pozerám zvonka, žijem za hranicami Nemecka,
a očakával som, že Nemci budú reagovať
omnoho silnejšie, okamžite.
Ale skutočná reakcia prišla až vtedy,
keď sa odhalilo, že kancelárka Merkel
bola odpočúvaná. Prečo?
HK: Ja to vnímam ako dobré znamenie,
pretože ľudia sa v tejto demokracii cítia bezpečne.
Neboja sa, že ich zatknú,
a keď túto sálu po konferencii opustíte,
nikto sa nemusí báť, že vonku stojí
tajná polícia a zatkne ho.
Takže ja si myslím, že to je dobré znamenie.
Ľudia sa neboja tak, ako by sa mohli.
Ale samozrejme, myslím si,
že inštitúcie sú zodpovedné za zastavenie nelegálnej činnosti
v Nemecku alebo kdekoľvek, kde sa vykonáva.
BG: Osobná otázka, a táto je posledná.
V Nemecku sa diskutovalo
o poskytnutí azylu Edwardovi Snowdenovi.
Boli by ste za alebo proti?
HK: No, to je ťažká otázka,
ale pokiaľ ide o mňa,
ak mám byť úprimný, ja by som mu ten azyl udelil,
lebo to, čo urobil, bolo podľa mňa veľmi odvážne,
a zničil si tým celý život, rodinu a všetko.
Takže si myslím, že pre týchto ľudí by sme mali niečo urobiť
a hlavne ak sa pozrieme na nemeckú históriu,
kde muselo utiecť toľko ľudí,
žiadali o azyl v iných krajinách
a nedostali ho,
takže udeliť azyl jemu
by bolo dobré znamenie.
(potlesk)
BG: Hubertus, vďaka.