Ove godine, Njemačka slavi
25. godišnjicu mirne revolucije
u Istočnoj Njemačkoj.
1989. godine, komunistički režim je uklonjen,
Berlinski zid je srušen, a godinu dana poslije,
Njemačka Demokratska Republika, DDR,
je na istoku ujedinjena
sa Saveznom Republikom Njemačkom na zapadu
te je osnovana današnja Njemačka.
Između ostalog, Njemačka je naslijedila
arhive istočnonjemačke tajne policije
poznate kao Stasi.
Samo dvije godine nakon njegovog raspuštanja,
dokumenti su otvoreni javnosti,
a povjesničari poput mene počeli su
proučavati ove dokumente
kako bi shvatili kako je DDR-ov državni nadzor
funkcionirao.
Možda ste pogledali film
"Život drugih".
Ovaj film pokazao je Stasi svijetu
i kako živimo u doba kada su riječi
poput "nadzor" ili "prisluškivanje"
na prvim stranicama novina,
htio bih reći nešto o tome kako je Stasi
stvarno funkcionirao.
Prije svega, pogledajmo ukratko
povijest Stasija
jer je to iznimno važno za razumijevanje
njegovog začetka.
Njegovo ishodište je u Rusiji.
1917., ruski komunisti su osnovali
Izvanredno povjerenstvo za borbu
protiv kontrarevolucije i sabotaže,
skraćeno ČEKA.
Vodio ju je Feliks Dzeržinski.
ČEKA je bila komunistički instrument
za uspostavljanje svog režima kroz teror stanovništva
i likvidacijom svojih neprijatelja.
Kasnije je evoluirala u dobro poznati KGB.
ČEKA je bila idol Stasi časnika.
Nazivali su se Čekistima,
a čak im je i grb bio vrlo sličan,
kao što vidite.
Zapravo je ruska tajna policija
bila stvoritelj i učitelj Stasija.
Kada je Crvena armija okupirala Istočnu Njemačku 1945.,
odmah se ondje proširila
i ubrzo počela s uvježbavanjem njemačkih komunista
u izgradnji svoje tajne policije.
Usputno rečeno, u ovoj dvorani u kojoj se nalazimo
osnovana je vodeća stranka DDR-a 1946. godine.
Pet godina poslije, Stasi je uspostavljen
te malo pomalo, prljavi posao opresije
mu je predan.
Na primjer, središnji zatvor
za političke zatvorenike,
kojeg su uspostavili Rusi,
preuzeo je Stasi
i koristio do pada komunizma.
Vidite ga ovdje.
Na početku, svaki važniji korak
napravljen je uz dežurstvo Rusa.
No Nijemci su poznati po svojoj učinkovitosti
stoga je Stasi vrlo brzo rastao,
a već je 1953. godine imao više zaposlenika
od Gestapa,
tajne policije nacističke Njemačke.
Broj im se udvostručavao svakog desetljeća.
1989. godine, više od 90 000 zaposlenika
radilo je za Stasi.
To znači da je jedan zaposlenik
bio odgovoran za 180 stanovnika,
što je bilo doista jedinstveno u svijetu.
Na vrhu ove silne mašinerije
bio je jedan čovjek, Erich Mielke.
Bio je na čelu Ministarstva za državnu sigurnost
duže od 30 godina.
Bio je savjestan dužnosnik -
u prošlosti, ubio je dvojicu policajaca
nedaleko odavdje -
koji je bio oličenje Stasija.
No što je bilo tako posebno u vezi Stasija?
Prvo, bila je to njegova ogromna moć
jer je ujedinio različite funkcije
u jednoj organizaciji.
Prije svega, Stasi
je bio obavještajna služba.
Koristio je sve moguće instrumente
za tajno dobivanje informacija,
poput doušnika ili prisluškivanja telefona
kao što vidite na ovoj slici.
Nije bio aktivan samo u Istočnoj Njemačkoj
nego u cijelom svijetu.
Drugo, Stasi je bio tajna policija.
Mogao je zaustaviti ljude na ulici
i uhititi ih u svoje vlastite zatvore.
Treće, Stasi je djelovao
i kao nekakav javni tužitelj.
Imao je pravo otvarati preliminarne istrage
i službeno ispitivati ljude.
I na kraju,
Stasi je imao svoje oružane snage.
Više od 11 000 vojnika služilo je
u njegovom tzv. Guards Regiment.
Osnovan je za suzbijanje prosvjeda i ustanaka.
S obzirom na ovu koncentraciju moći,
Stasi se nazivao državom u državi.
No, pogledajmo detaljnije
alate Stasija.
Imajte na umu da u to vrijeme
internet i pametni telefoni nisu bili izumljeni.
Naravno, Stasi je koristio svakakve
tehničke instrumente za nadzor ljudi.
Prisluškivali su telefone,
uključujući i telefon njemačkog kancelara na Zapadu,
a često i stanove.
Svaki dan, preko 90 000 pisama
su ovi strojevi otvarali.
Stasi je i pratio desetke tisuća ljudi
pomoću posebno uvježbanih agenata i tajnih kamera
kako bi dokumentirali nečiji svaki korak.
Na ovoj slici, vidite mene
kao mladića ispred ove zgrade u kojoj se nalazimo,
gdje me uslikao Stasi agent.
Stasi je čak skupljao i miris ljudi.
Čuvao je uzorke u zatvorenim staklenkama,
koje su pronađene nakon mirne revolucije.
Za sve ove zadatke, bili su odgovorni
posebni odjeli.
Odjel koji je prisluškivao telefone
bio je u potpunosti odvojen
od onoga koji je kontrolirao pisma,
i iz dobrih razloga,
jer ako jedan agent prestane biti Stasi,
njegovo znanje je skromno.
Usporedite to sa Snowdenom, na primjer.
No i vertikalna specijalizacija bila je važna
kako bi se spriječile sve empatije
s objektom prismotre.
Agent koji me je pratio
nije znao tko sam
niti zašto me prati.
Krijumčario sam zabranjene knjige
iz Zapadne u Istočnu Njemačku.
Ono što je bilo još tipičnije za Stasi
je bila upotreba obavještajaca,
ljudi koji su tajno izvještavali Stasi.
Za Ministra za državnu sigurnost,
ovi tzv. neslužbeni zaposlenici
bili su najvažniji alat.
Od 1975. nadalje, gotovo 200 000 ljudi
konstantno je surađivalo sa Stasijem,
što je više od jedan posto stanovništva.
Na neki način, ministar je bio u pravu
jer tehnički instrumenti
mogu samo zabilježiti što ljudi rade,
ali agenti i špijuni mogu izvijestiti i o tome
što ljudi planiraju učiniti
i o čemu razmišljaju.
Zbog ovoga je Stasi uposlio toliko doušnika.
Sustav njihovog pribavljanja
i edukacije, kako su to nazivali,
bio je vrlo profinjen.
Stasi je imao svoje sveučilište,
nedaleko odavdje,
gdje su se proučavale metode
i poučavale časnicima.
Ovaj vodič davao je detaljan opis
svakog potrebnog koraka
ako želite uvjeriti ljudsko biće
da izda svoje sugrađane.
Katkad kažu kako se doušnike prisiljavalo
da postanu doušnicima,
ali to uglavnom nije istina
jer prisiljeni doušnik je loš doušnik.
Samo netko tko vam želi dati informacije koje vam trebaju je
učinkovit zviždač.
Glavni razlozi zašto su ljudi surađivali sa Stasijem
bili su političko uvjerenje i materijalna korist.
Časnici su također pokušavali stvoriti osobnu vezu
između sebe i doušnika
i iskreno, primjer Stasija pokazuje
da nije tako teško pridobiti nekoga
kako bi izdao druge.
Čak su i neki vodeći disidenti Istočne Njemačke
surađivali sa Stasijem,
kao na primjer Ibrahim Böhme.
1989., bio je vođa mirne revolucije
te je umalo postao prvi slobodnoizabrani premijer DDR-a
dok se nije otkrilo da je bio doušnik.
Mreža špijuna bila je doista široka.
U svakoj instituciji,
čak i u crkvama Zapadne Njemačke,
bilo ih je mnogo.
Sjećam se da sam rekao vodećem časniku Stasija:
"Da ste poslali doušnika k meni,
sigurno bih ga prepoznao."
Njegov odgovor bio je:
"Nismo slali nikoga.
Uzeli smo one koji te okružuju."
I doista, dvojica mojih najboljih prijatelja
izvještavali su Stasi o meni.
Nisu samo u mojem slučaju doušnici bili tako blizu.
Na primjer, Vera Lengsfeld, druga vodeća disidentica,
u njezinom slučaju, njezin vlastiti muž ju je špijunirao.
Poznatog pisca izdao je vlastiti brat.
Ovo me podsjeća na roman "1984" Georga Orwella,
gdje je jedina osoba kojoj se može vjerovati
doušnik.
No, zašto je Stasi skupljao sve ove informacije
u svojim arhivama?
Glavni razlog bio je kontrola društva.
U gotovo svakom govoru, ministar Stasija
davao je naredbu da se sazna tko je tko,
što je značilo tko što misli.
Nije želio čekati do toga da netko
pokuša djelovati protiv režima.
Želio je znati unaprijed
što su ljudi mislili i planirali.
Istočni Nijemci znali su, naravno,
da su okruženi doušnicima
u totalitarnom režimu koji je stvarao nepovjerenje
i stanje široko rasprostranjenog straha,
što su najbitniji alati za opresiju ljudi
u bilo kojoj diktaturi.
Zbog ovoga se nije mnogo Istočnih Nijemaca pokušavalo
boriti protiv komunističkog režima.
Ako jesu, Stasi je upotrebljavao metodu
koja je bila doista opaka.
Zvala se Zersetzung
i opisana je u drugom vodiču.
Ovu riječ je teško prevesti jer izvorno
znači "biodegradacija".
Zapravo je to poprilično točan opis.
Cilj je bio tajno uništiti
samopouzdanje ljudi,
na primjer, kroz oštećivanje njihovog ugleda,
organizacijom neuspjeha na njihovom poslu
i uništavanjem njihovih osobnih veza.
S obzirom na to, Istočna Njemačka bila je vrlo moderna diktatura.
Stasi nije pokušavao uhititi svakog disidenta.
Radije su ih paralizirali,
a mogli su to
jer su imali pristup tolikim osobnim informacijama
i tolikom broju institucija.
Zadržavanje nekog koristilo se samo
kao posljednja mjera.
Za ovo, Stasi je posjedovao 17 istražnih zatvora,
jedan u svakom distriktu.
Ovdje je Stasi razvijao
vrlo moderne metode zadržavanja.
Obično, istražitelj
nije mučio zatvorenika.
Umjesto toga, koristio je profinjeni sustav
psihološkog pritiska
u čijem je središtu bila stroga izolacija.
Gotovo nijedan zatvorenik nije se odupro
davanju svjedočanstva.
Ako budete imali priliku,
posjetite Stasi zatvor u Berlinu
i sudjelujte u obilasku s vodičem, koji je bio politički zatvorenik
i koji će vam objasniti kako je ovo funkcioniralo.
Još je jedno pitanje potrebno odgovoriti:
ako je Stasi bio tako dobro organiziran,
zašto je komunistički režim pao?
Prvo, 1989. godine, vodstvo Istočne Njemačke
nije bilo sigurno što učiniti oko
rastućeg prosvjeda ljudi.
Posebno ih je zbunjivalo to
jer je u matičnoj državi socijalizma,
Sovjetskom Savezu,
uspostavljena liberalnija politika.
Nadalje, režim je ovisio
o zajmovima od Zapada.
Stoga, Stasi nije dobio naredbu
o rušenju ustanka.
Drugo, u komunističkoj ideologiji
nema mjesta kritici.
Umjesto toga, vodstvo se držalo vjerovanja
da je socijalizam savršen sustav,
a Stasi je to, naravno, morao potvrditi.
Posljedica ovoga jest
da usprkos svim informacijama,
režim nije mogao analizirati svoje prave probleme
te ih nije mogao ni riješiti.
Na kraju, Stasi je izdahnuo
zbog struktura
koje je trebao štititi.
Kraj Stasija
bio je nešto tragično
jer su ovi časnici
bili zaposleni tijekom mirne revolucije
samo s jednom stvari:
uništavanjem dokumenata
koje su stvarali desetljećima.
Nasreću,
zaustavili su ih aktivisti za ljudska prava.
Zato danas možemo koristiti te dokumente
kako bismo bolje razumjeli
kako funkcionira državni nadzor.
Hvala.
(Pljesak)
Bruno Giussani: Hvala. Puno hvala.
Dakle, Hubertus, želim Vas pitati par pitanja
jer ovdje imam Der Spiegel od prošlog tjedna.
"Mein Nachbar NSA". Moj susjed, NSA.
Upravo ste nam rekli o našem susjedu,
o špijunima i doušnicima Istočne Njemačke.
Ima li izravne veze između ove dvije priče
ili nema?
Koja je Vaša reakcija kao povjesničara kada ovo vidite?
Hubertus Knabe: Mislim da
treba spomenuti nekoliko aspekata.
Prvo, mislim da postoji razlika
između toga zašto se skupljaju podatci.
Činite li to da zaštitite svoje ljude
od terorističkih napada
ili to činite kako bi vršili opresiju nad svojim ljudima?
Ovo čini fundamentalnu razliku.
No, s druge strane,
u demokraciji je ove instrumente moguće zloupotrijebiti
i toga moramo biti svjesni
kako bi to zaustavili
te da obavještajne službe
poštuju pravila koja imamo.
Treće, vjerojatno,
možemo biti sretni što živimo u demokraciji
jer možete biti sigurni da Rusija i Kina
čine istu stvar,
ali nitko o tome ne priča
jer nitko ne smije.
(Pljesak)
BG: Kada je priča izašla na vidjelo,
prošlog srpnja, prošle godine,
uložili ste kaznenu tužbu
na Njemačkom sudu. Zašto?
HK: Da, učinio sam to zbog druge stvari koju sam spomenuo,
što smatram da, posebno u demokraciji,
pravila vrijede za sve.
Napravljena su za sve, dakle nije dozovljeno da
ijedna institucija ne poštuje pravila.
U Kaznenom zakonu Njemačke piše
da nije dozvoljeno prisluškivati nekoga
bez dopuštenja sudca.
Nasreću, to piše u Kaznenom zakonu Njemačke
stoga ako se ne poštuje, onda smatram
da je potrebna istraga
i trebalo je puno vremena da
javni tužitelj Njemačke ovo pokrene,
a pokrenuo je samo u slučaju Angele Merkel,
ali ne i u slučaju svih drugih ljudi koji žive u Njemačkoj.
BG: Ovo me ne iznenađuje zbog —
(Pljesak) —
zbog priče koju ste ispričali.
Gledano izvana, živim izvan Njemačke
i očekujem da Nijemci reagiraju
mnogo snažnije, odmah.
Umjesto toga, reakcija je došla samo
kada se otkrilo prisluškivanje kancelarke Merkel.
Zašto?
HK: Vidim to kao dobar znak
jer se ljudi osjećaju sigurno u ovoj demokraciji.
Ne boje se uhićenja,
a kada napustite ovu dvoranu nakon konferencije,
nitko se ne mora bojati da tajna policija
stoji ispred i da će vas uhititi.
Tako da je to dobar znak.
Ljudi nisu uplašeni kao što bi mogli biti.
Naravno, mislim da su institucije
odgovorne za zaustavljanje nezakonitih djelovanja
u Njemačkoj ili bilo gdje drugdje.
BG: Osobno pitanje, a ovo je i posljednje.
U Njemačkoj se razvila rasprava o
davanju azila Edwardu Snowdenu.
Jeste li za ili protiv?
HK: Oh, ovo je teško pitanje,
ali ako mene pitate
i ako iskreno odgovaram,
dao bih mu azil
jer vjerujem da je to što je učinio doista hrabro
i uništio je svoj čitav život,
svoju obitelj i sve.
Zato smatram, zbog tih ljudi, da bismo trebali nešto učiniti,
a posebno ako pogledate njemačku povijest,
gdje je toliko ljudi moralo bježati
i tražiti azil u drugim državama
i nisu ga dobivali,
tako da bi bio dobar znak dati ga njemu.
(Pljesak)
BG: Hubertus, puno Vam hvala.